<span>Умел ли Печорин любить?
Если проанализировать его отношения с Белой, Мери и Верой, то можно
утверждать, что к этому прекрасному и
возвышенному чувству герой относится
бездумно . Главная причина в том, что Печорин - эгоист, и от этого страдают прекрасные
девушки, увидевшие в нем свой идеал. Бэла и княжна Мери, Вера и ундина – такие
непохожие, но одинаково больно задетые Печориным, который сам признает: «Да и
какое мне дело до радостей и бед человеческих…».
История с Бэлой показала Печорину, что в женской любви
он напрасно искал счастья. Мери - гордая
и сдержанная аристократка, она глубоко
увлеклась «армейским прапорщиком» и решила не считаться с предрассудками своей
знатной родни. В последнем свидании с Мери
Печорин с «принужденной усмешкой»
спешит подавить возникшее в нем чувство острой жалости к девушке , которую он
заставил глубоко страдать
Любовь к Вере была наиболее глубокой и длительной
привязанностью Печорина. Среди своих скитаний и приключений он оставлял ее, но
снова к ней возвращался. Печорин причинил ей много страданий. Расставаясь с ней, Печорин понял, что Вера была единственной
женщиной, которая его поняла и продолжала любить, несмотря на его недостатки.
Окончательную разлуку с Верой Печорин переживает, как катастрофу: он предается
отчаянию и слезам. Нигде так ясно не обнаруживается безысходное одиночество
Печорина и порождаемые им страдания, которые он скрывал от других под своей
обычной твердостью и хладнокровием.
Отношения с ундиной были для Печорина просто
экзотическим приключением. Она – ундина, русалка, девушка из забытой сказки.
Этим она и привлекает Печорина. Несомненно, на его заинтересованность повлияла
таинственная обстановка. Для него – это один из витков судьбы; для нее – это
жизнь, где каждый борется за свой место, за свое дело.
Таким образом, можно сделать вывод, Печорин не умел
по-настоящему любить. Он лишь мог заставить страдать тех, кто так преданно и
трепетно к нему относился.<span> Можно сказать, что Печорин дружил с
Максимом М., когда они вместе служили. Встреча с Печориным приоткрыла перед ним
совершенно другой мир, мир человека с иными ценностями, чем воинский долг и
выполнение приказов. А что же Печорин, чем было знакомство с Максимом
Максимычем для него? Не более чем одной из многих встреч . Максим Максимыч
воспринимает Печорина как человека исключительного, Печорин же не видит во
встрече со стариком через пять лет ничего, кроме смутного напоминания о прошлом.
Иными словами, для Максима Максимыча появление Печорина — важное событие, для
Печорина встреча со штабс-капитаном не значит ровным счетом ничего.Печорин не способен на те душевные движения, которые
отличали его раньше, это замкнувшийся в себе, одинокий и холодный человек,
который не умеет ни дружить, ни любить.. </span></span><span> </span>
Прозрачен, как стекло,
А не вставишь в окно.(лёд)
Белый, а не сахар,
Мягкий, а не вата(снег)
Льёт вода из облаков, угадай кто он таков( дождь)
Падают с ветки, золотые монетки( листья)
Весной одевается
Осенью раздевается.(Лес)
Черная макушка,
Желтая опушка( Подсолнух)
О.С. Пушкін біографія скорочено Олександр Сергійович Пушкін народився 26 травня 1799 в Москві. До 12 років Пушкін ніде не навчався, а у віці 12 років надійшов на навчання в Імператорський Царськосельський Ліцей, який вважався вищим Російським навчальним закладом. Пушкін закінчує ліцей в 1817 році, і випускається в чині колезького секретаря, після чого його визначають в Колегію закордонних справ. У 1820 році він закінчив поему «Руслан і Людмила» — перший великий твір. За епіграми, вольні вірші, що швидко розповсюджувалися по Петербургу, в 1820 році Пушкін був відправлений в південне заслання. За чотири роки він переїжджав у різні міста: Катеринослав, Кишинів, Одесу. Під час цього посилання ним були написані романтичні південні поеми «Кавказький пленник», «Бахчисарайський фонтан», «Брати розбійники», а в 1823 році він почав роботу над романом у віршах «Євгеній Онєгін». У 1824 році Пушкін був відправлений в північне заслання в маєток батьків Михайлівське, де після від’їзду родини жив з нянею. Там він продовжував роботу над «Євгенієм Онєгіним», писав «Бориса Годунова», вірші. 1826-1830 роки. На початку цього періоду Пушкін має аудієнцію з новим царем Миколою I, після якої поетові обіцяно найвище заступництво і відсутність будь-якої цензури для його творів. Однак через два роки після поеми «Полтава», а також, що стала відомою уряду «Гаврііліади» написаної ще в 1821 році, за Пушкіним встановлюють поліцейський нагляд. У 1830 році Пушкін посватався до Н. Гончарової. Перед одруженням він поїхав до маєтку в Болдіно, де змушений був затриматися через карантин. Цей період у творчості Пушкіна називають Болдинскою осінню, протягом якої він написав велику кількість літературних творів найрізноманітніших жанрів. У 1831 році Олександр Сергійович одружився. Його обраниця — Наталя Гончарова — була відомою красунею, у неї було безліч шанувальників, до яких Пушкін її ревнував. У ці роки він писав твори на історичні теми — «Дубровський», «Капітанська дочка», «Історія Пугачова». 7 січня 1833 Олександр Сергійович Пушкін обирається членом Російської Академії — центру по вивченню російської мови, заснованого Катериною II в 1783 році. У 1836 засновує літературний журнал «Современник». На жаль, доходи від продажів журналу не покрили навіть витрат на його створення. В листопаді 1836 року з’являється конфлікт Пушкіна з французьким офіцером Жоржем Шарлем Дантесом, причиною якого була ображена честь поета. 27 січня 1837 Пушкін був поранений Дантесом на дуелі і через два дні помер від перитоніту у себе вдома. Похований на кладовищі Святогірського монастиря Псковської губернії.