Татьяна очень любила читать романы. Она зачитывалась ими до
утра. Ей нравился Ричардсон и Руссо. Родители ей читать не запрещали. Мама сама
любила романы Ричардсона, потому что сюжетная линия романа соответствовала ее
положению. Ведь будучи замужем она была влюблена в совершенно другого молодого
человека: «Сей Грандисон был славный франт, игрок и гвардии сержант». Но муж
вовремя отвез ее в деревню и там она смирилась со своим положением.
Вся Татьянина жизнь заключалась в романах, она бредила ими
наяву, придумывала себе героев и «прокручивала» ситуации. За это нельзя ее
винить, просто, такой человек…
Уклад жизни в имении
Лариных
Простая русская семья, любят принимать гостей, устраивать
чаепитие, вести разговоры о погоде, про лен, про скотный двор.
Мать вышла замуж за нелюбимого человека, любила она
совершенно другого: «Сей Грандисон был славный франт, игрок и гвардии сержант».
Но муж вовремя отвез ее в деревню и там она смирилась со своим положением.
Занялась хозяйством, привыкла и стала довольной. До замужества она была
девушкой модной: «Корсет носила очень узкий, и русский Н, как N французский произносить умела в нос,
но скоро все перевелось…». Но, потом оставила она свои привычки, приспособилась
к деревенскому быту, научилась управлять мужем и вести хозяйство. Муж ее очень
любил, потакал всем ее капризам. В семье Лариных росли две дочери, все было
спокойно и хорошо. Часто бывали гости.
Они жили мирно, спокойно, соблюдали старинные традиции и
обычаи. Были православными, соблюдали посты, говели…Оба супруга старели не спеша,
пока в один момент, не умер отец-Ларин. Но даже после этого жизнь продолжалась
своим чередом. Девицы были на выданье, и матери необходимо было думать о этом.
Самая лиричная - Сказка о рыбаке рыбки.
самая добрая и просторная - Сказка о царе Салтане.
самая не по непонятная - Сказка о Золотом Петушке
Вскоре дед вернулся переосмыслив всю ситуацию. Его подбежал обнять его внук. И тут дед понял что такое настоящая дружба
«Мій дух, як ніч...». Цей вірш (1815) вважається одним з найяскравіших зразків звернення Байрона-лірика до мотивів «світової скорботи». Вірш увіходить до циклу «Єврейські мелодії» і спирається на біблійні образи та сюжети, зокрема на епізод 16-ї глави І Книги Царств (вірші 14—23), де розповідається про те, як в ізраїльського царя Саула вселився злий дух, а юний воїн і співець Давид чарівною грою на гуслах прогнав його, після чого був узятий царем на службу.
Байрон не розвиває у своєму вірші біблійний сюжет, навпаки, відштовхуючись від нього, він пропонує свою, суто романтичну інтерпретацію конфлікту, героями якого стають жорстокий світ і людська душа, що потерпає від його образ. Не чужорідний злий дух, який вселяється в людину з метою нашкодити їй та відвернути її від Бога, а сама душа людини, змарнована песимізмом і розчаруванням, уподібнюється поетом немовби демону скорботи («мій дух, як ніч»), який розриває муками неймовірних страждань мозок і серце:
Молю тебе, заплакать дай,
Бо розпадеться серце з мук,
Воно в собі терпить давно,
Вже в йому вщерть тяжких образ;
Як не поможе спів, воно
Від мук страшних порветься враз.
(Переклад В. Самійленка)Душа ліричного героя охоплена не світлим елегійним смутком — звичним для ліричного вірша настроєм, а трагізмом безнадійного відчаю, скорботним відчуттям приреченості, від якої в цілому світі вже не знайдеться ліків. Ці емоційно-смислові інтонації надзвичайно тонко вловив російський перекладач вірша, також поет-романтик Михайло Лєрмонтов, який навіть додав до свого перекладу відсутній в байронівському оригіналі образ душі як «сповненого отрути кубка смерті», що ще більше посилювало трагічний пафос «світової скорботи» ліричного героя вірша.
1)дата написания книги2) автор 3)тема книг например(мифы, повести и т.д)