Деві – головний герой оповідання Джеймса Олдріджа, який протягом усього твору постає перед нами персонажем, який змінюється, розкриває свою душу та являє світові свої справді вражаючі моральні якості.За допомогою цитат я б хотіла більше охарактеризувати цього видатного хлопчину:Хлопчик обділений увагою, материнською турботою та батьківською опікою, а батько вважає приблизно так: «…десятирiчного сина, що народився надто пiзно i, – Бен розумiв десь у глибинi душi, – чужого їм обом, самотнього, неприкаяного хлопчика, який у десять рокiв розумiв, що мати ним не цiкавиться, а батько – стороння людина, яка не знає, про що з ним говорити, рiзка й небагатослiвна в тi лiченi хвилини, коли вони бували разом.» З цього ж уривку ми маємо можливість дізнатись, що дружніх стосунків між батьком та сином немає, вони абсолютно чужі одне одному люди.Навіть коли Деві чогось боїться, він не подає виду, а, навпаки, намагається побороти свій страх та цікавиться будь-чим новим: «Маленький “Остер” нещадно кидало в розпеченому повiтрi то в один, то в другий бiк, але переляканий хлопчина все ж не губився i, вiдчайдушно смокчучи цукерку, розглядав прилади, компас, рухливий авiагоризонт.»Головний герой відрізняється від пересічних дітей практично всім, навіть голосом: «…вiдповiв хлопець тихим i несмiливим голоском, не схожим на грубуватi голоси американських дiтей.»Деві перебуває в постійному напруженні та дуже боїться власного батька: «Коли вiн про що-небудь запитував батька, голос його зразу ставав сумним: вiн наперед чекав рiзкої вiдповiдi. Тепер хлопчик уже й не пробував розмовляти i мовчки виконував те, що йому наказували.»Зміна думки батька про сина в екстремальній ситуації: «”Вiн, здається, хлопець розвинутий”, – подумав Бен, дивуючись чудному напрямку своїх думок. Цей хлопець iз спокiйним обличчям був чимось схожий на нього самого: за дитячими рисами приховувався, можливо, твердий i навiть невгамовний характер. Але блiде, трохи широкувате обличчя виглядало зараз нещасним.»Хлопець бере на себе відповідальність, аби врятувати життя батькові. Батько пишається сином:«Отже, Девi все-таки запам’ятав, що треба вирiвняти лiтак, держати потрiбнi оберти мотора i швидкiсть! Вiн це запам’ятав. Славний хлопчина! Вiн долетить, Вiн впорається! Бен бачив рiзко окреслений профiль Девi, блiде обличчя з темними очима, в яких йому так важко було щось прочитати.»У фіналі твору перед нами постає картина об’єднаної родини. Ми розуміємо, що у хлопчика зміниться доля та життя стане набагато кращим. І головне те, що врешті-решт у Деві з’явиться люблячий <span><span><span /></span></span>
<span>Пафос стихотворения в прославлении свободы, символом которой для Пушкина является море. Для поэта свобода моря становится образным изображением свободы человеческого духа, духа поэта.</span>
<span>Я склоняюсь к мысли о том, что все герои данного произведения своего рода обречены на свое существование, которое хуже, чем смерть. Моральная гибель личности — вот то, чего следует страшиться любому разумному человеку. У героев пьесы видны лишь проблески разума, однако выводы, которые они делают в результате своих размышлений, непоколебимо свидетельствуют о том, что «дно» никогда не отпустит своих обитателей. Думаю, что смысл фразы «дважды убить нельзя» заключается именно в том, что невозможно возродиться после моральной гибели. Эта фраза — очередной яркий образ, последовательно раскрытый на примере каждого из героев произведения. Физическая гибель для них не страшна, что она по сравнению с их нынешним положением?! И разве из всех героев одна лишь Анна мечтает поскорее попрощаться с земным существованием, чтобы в другом мире обрести столь желанное спокойствие и умиротворение?</span>
Выразительную, ритмическую (определенный ритм задает повторы), мнемоническая роль, т.е. запоминается, делается акцент на чем либо, тематическая роль т.е. определенный лейтмотив (повтор).