Гріх — помилка, яку допускає людина у процесі своєї життєдіяльності, відступ від істини, поганий людський вчинок,який часто призводить до жахливих наслідків.кожна людина в своєму житті робить помилки від самого народження, кожна людина грішна. Безгрішних людей не існує і, щоб здобути душевний спокій, людям треба визнати цей факт. Кожна людина у своєму житті робить помилки, але далеко не всі їх визнають і за можливостю виправляють. Завдання людини — триматися шляху істини і життя, попри всі негаразди.Із самого початку юний і чистий Доріан Грей опинився між двома протилежними ідеями: «чистого мистецтва» художника Безіла та вченням лорда Генрі, який бачив мистецтво в самому собі. Але, на жаль, «митець власної душі» та «митець власного життя» не помічали душ інших людей, вони прогледіли й душу юного красеня. Учень заперечив теорії своїх наставників і як наслідок — у пізнанні життя став злочинцем, а для себе — власним душогубцем.Урешті-решт сам герой зрозумів, до чого доводить нехтування мораллю: «Смерть власної душі в живім тілі». Руйнівні сили, які впустив у свою душу Доріан Грей, знищили і його тіло. Тож коли він кинувся з ножем на портрет, то убив самого себе.У романі багато блискучих парадоксів: «Доброго впливу взагалі не існує», «Сумління — це страх», «Життя — це лише нервові волокна і клітини мозку» тощо. Але в порівнянні зі страшними змінами, що сталися на портреті, вони втрачають свою привабливість і стають марними. О. Уайльд, почавши із заперечення моралі в мистецтві, закінчив запереченням її заперечення. І в цьому теж полягає парадокс письменника. Він дійшов висновку про те, що саме мистецтво є найвищим людським сумлінням, непідкупним і незнищенним. Доріан покараний лише тоді, коли піднімає руку на прекрасне — на витвір мистецтва. Відомо, що мистецтво як втілення прекрасного є вічним, тому й гине герой, вчинки якого є аморальними й страшними.Фінал роману досить символічний. Портрет стає суворим суддею вчинків Дорі- ана Грея. Подальші зміни такі значні та страшні, що Грей більше не може бачити свій портрет і намагається позбавитися його. Та виявляється, що він знищує не власне зображення, а себе самого.Після смерті героя портрет знову став таким, як раніше, він неначе «відродився». Це є прекрасним свідченням того, що справжня краса існує поза теоріями. Тому портрет — один із головних персонажів роману. Він є магічним дзеркалом, що висвітлює сутність буття. Портрет, наче рентген, показав хворобу, знищив її та засяяв новими фарбами.О. Уайльд колись сказав: «Кожна людина бачить свої гріхи в Доріанових<span>» ,тож ми можемо тільки вчитися на помилках героя,відчувати те що він,думати про наслідки та залишати в собі ті переживання героя,щоб надалі рости духовно та збагачуватися ,а не морально розкладатись</span>
<u><em>Текст будет звучать со стороны.</em>
</u><span>Ах, как ЕЙ было стыдно! ЕЙ хотелось заплакать,так ЕЙ было стыдно. Но но от сознания своей виновности- ОНА не чувствовала никакой вины за собою -,а потому только ,что ЕЁ оклеветали перед этой милой ласковой начальницею гимназии,так живо напоминавшей ЕЙ ЕЁ мамочку.</span><u>
</u>
Философия жизни лорда Генри Уоттона
Роман "Портрет Дориана Грея" принадлежит перу знаменитому ирландскому писателю, прозаику и поэту Оскару Уайльду.
В своем произведении, автор описывает молодого двадцатилетнего Дориана Грея, прекрасного юношу, чью красоту художник перенес на полотно. И лорда Генри Уоттона, который смог подчинить жизнь молодого парня, отравив его душу своим философским мировоззрением.
Лорд Генри, или "принц парадокса", как его называет сам Оскар Уайльд, был человеком, что высмеивал моральные устои и современные ценности. Он считал, что единственно-правильной целью жизни является реализация собственного "Я".
По мнению лорда, каждый человек влияет на другого человека, тем самым перестает думать свои мысли, добываться своих целей, не развивает себя, а живёт под гнётом страстей других. В его понятии – миром правит страх. В основе морали – страх перед обществом, в основе религии – страх перед Богом. И даже самый храбрый из людей, в итоге, боится себя, своих желаний, своих стремлений. Он высмеивает самоотречение, считая всё это чепухой, которая калечит и душу, и тело, и жизнь человека, поскольку само желание, как бы глубоко в душе не "сидело", всё равно будет давать о себе знать. Оно будет медленно разъедать душу, отравлять жизнь, увеличиваться в объёмах, пока его не удовлетворить. Именно в этом он и видит освобождение от желания. Поддаться искушению, согрешить, и тогда уже грех желания не будет довлеть над телом и душой, согрешить, дабы очиститься…
Наряду с этим учением, лорд Генри пропагандировал и теорию "нового гедонизма", которая так завлекла Дориана, что он сделал её смыслом своей жизни. Согласно теории, молодость – это единственная вещь на свете, которая ценнее всего. Ей дано право на "божественное верховенство". Она скоротечна, поэтому в свои молодые годы нужно успеть жить своей жизнью, искать новых впечатлений, ничего не боятся, ибо красота - это проявление Гения. Она никогда не вернется, и ели ограничивать себя в молодые годы, то потом, со временем, возникнет чувство неудовлетворённости страстей. Которые не были удовлетворены из-за страха перед обществом, или перед самим собой.
Особое мнение лорд Генри имел и на взаимоотношение мужчины и женщины. Об этом он поведал Грею, когда тот довел до самоубийства свою молодую жену Сибил. По его мнению, брак априори является неудачной затеей, так как женщина способна сделать из мужчины праведника, лишь лишив его какого либо интереса к жизни. И что Дориану повезло, так как его жена предпочла смерть жизни без любви Грея. Он также призывал мужа легче относиться к своей утрате, словно к окончанию роли в пьесе жизни Сибил. И Дориан, который искал себе оправдания, жадно внимал каждому слову, и в итоге подытожил, что Сибил поступила очень эгоистично, ведь из-за ее смерти, теперь Дориана ничто не сможет удержать от падения.
В романе "Портрет Дориана Грея" Оскар Уайльд поднимает темы устоявшееся морали общества, вечное стремление личности к свободе, удовольствию и удовлетворению своих желаний, подчинению себе, и себя. Для лучшего раскрытия автор вводит в роман два антипода – "парадоксального" скептика лорда Генри Уоттона, который выступает разрушителем старого и идейным вдохновителем новых веяний, и молодого неподготовленного Дориана Грея, который поддавшись новизне идей, гедонизму, уничтожил свою жизнь и погубил свою душу.