У моє життя лермонтовські вірші увійшли з дитинства. Вільно і легко я підкорився хвилястій ритму «Русалки», тихим рядках «Ангела», ваблячою тривожності «Вітрила». Повторюючи вірші напам'ять, я відчував те дивне почуття, яке приходить на межі неспання і сну. Реальне змішувалося з нереальним, чітке з непевним, і все це разом було поезією. Об руку з Лермонтовим входив до мене Врубель, вірніше, його відчуття лермонтовской поезії. «Демон», «Єврейська мелодія», «Русалка» - малюнки в кушнеровском виданні - нерозривні в моїй пам'яті з віршами поета. Пізніше, в години роздумливого горя, що випадає в тій чи іншій мірі на частку кожної людини, я повторював або рядка «Сну», або «Подяки», або ... бог знає з яких ще віршів, всі вони мені близькі. Так, в роки війни з несподіваною яскравістю згадалося не тільки «Бородіно», а й гірка сповідь вмираючого офіцера («Заповіт»):
Через все моє життя пройшло вірш «Парус», злите з долями всього покоління. Лермонтов - найближчий спадкоємець і воспріємник Пушкіна, як і він, отримав дар розрізняти «в шумі і дзвоні» житті те, що недоступно слуху звичайної людини. У поєднанні величезної майстерності і найбільшої безискусственность встає перед нами поезія Лермонтова.
Лермонтов - то явище в поезії, яке прийнято називати дивом. Але, вдивляючись у витоки цього дива, хлопчик, наділений дійсно незвичайними здібностями, не зупинився на півдорозі, а свідомо і наполегливо вдосконалював свій талант. Поставивши перед собою велику мету, він сам створив себе і викликав до життя те чудо, якому ми не перестаємо дивуватися. І коли молодий поет вперше вийшов на суд читачів, він вже ніяк не міг опинитися в положенні дебютанта, розігруючого перед публікою важку симфонію і терпить неминучий провал. Ні, дійсний автор «Пісні про ... купця Калашникова», «Бородіна», «Русалки» та інших творів, в перший раз прочитаних людьми 30-х років, був до того часу вже сформованим поетом, поетом з дуже складним світорозумінням, з контрастною зміною настроїв, душевного стану.
Але Лермонтов не став би великим поетом, якщо б він свій могутній, майже неприродний дар замкнув в самому собі. Він дуже рано, ще в юнацькі роки, перейнявся думкою про громадянсько призначення поезії. Свідчення тому його вірші про липневі днями у Парижі, які навіть у наш час виглядають революційними. Поява вірша «Смерть Поета» не було випадковим, воно було підготовлене в процесі духовною дозрівання поета-громадянина. Надалі його бунтівна муза доставляла багато занепокоєння всесильним «пашам» і «блакитним мундирів», що оголосив йому війну не на життя, а на смерть. Він пристрасно любив Росію, але він не міг не бачити кровоточать виразки «країни рабів, країни панів». І свою творчість він хотів уподібнити не невинною іграшці, але отточенному кинджалу, з яким він вступав в нерівну боротьбу проти суспільної несправедливості. Його вірші, присвячені поезії, є справжнім маніфестом бойового мистецтва, не втратив значення досі.
Лермонтов живе серед нас. Це дійсно так, і від того, що ці слова тисячі разів були повторені, вони не перестають залишатися вірними. Сам я фізично відчуваю, що Лермонтов живий і я живу поруч з ним. Кожен заново для себе відкриває Лермонтова. Геній його настільки всеосяжний і многосторонен, що ці відкриття будуть тривати без кінця. Однак океан лермонтовской поезії важко розлучається з таємницями, захованими в його глибинах. І справжні відкриття лермонтовського світу приходять тоді, коли вони підготовлені знанням його поезії, одухотворені любов'ю і ін
Героиня рассказа А. И. Куприна «Куст сирени» молодая женщина, Вера Алмазова, жена офицера, учащегося в Академии генерального штаба.
Они небогаты, и Вере приходится прикладывать все усилия, чтобы вести домашнее хозяйство. «Она отказывала себе во всем необходимом» , создавая нужный для напряженно работающего мужа комфорт. Она должна всячески поддерживать мужа, помогая ему выдержать экзамены в Академию. Не будь ее, он «махнул бы на все рукою» , не находя в себе достаточно энергии.
Вера разделяла с ним все его проблемы и «приучилась встречать каждую неудачу с ясным, почти веселым лицом» . Она была для мужа «переписчицей, чертежницей, чтицей, репетиторшей и памятной книжкой» . Ее муж легко падает духом, раздражается, выплескивает на Веру все свои обиды. Но она находит в себе терпение не обижаться, а утешать его и находить выход из положения.
Так было с испорченным планом местности, из-за которого Николай мог провалить экзамен. Герой расстроен и растерян, но Вера энергично принимается за дело, закладывает все драгоценности семьи и на вырученные деньги в тот же вечер нанимает садовника для посадки кустов. Она не соглашается отправиться домой, хотя уже поздно, поехала за город, «горячо суетилась и мешала рабочим» до тех пор, пока все не посадили кусты и не постлали дерн, неотличимый от остальной травы. Ее труды не пропали даром: муж вернулся, сияя «торжеством одержанной победы» . Вера хочет знать все детали, мельчайшие подробности – ведь ей все это важно. Ее преданность и любовь к мужу были вознаграждены. По улице они шли, «держась за руки, и беспрестанно смеясь» . А дома, одновременно засмеявшись, они вспоминают эту историю с сиренью, и Вера говорит, что сирень теперь будет ее любимым цветком.
Муж Веры действительно любит ее, но он слабый человек, легко поддающийся отчаянию. Вере приходится нести двойную ношу ответственности за семью, искать пути преодоления трудностей, постоянно поддерживать бодрость в любимом человеке. Ей трудно, но она счастлива, и ее трудное счастье заслуживает уважения, потому что Вера его выстрадала.
Еще -
Прочитав рассказ А. И. Куприна «Куст сирени» , я познакомился с его главной героиней Верой Алмазовой, женой небогатого русского офицера. Из рассказа понятно, что Николай Евграфович Алмазов ценой невероятных уси-лий поступил в Академию генерального штаба, а на момент повествования сдавал свой последний экзамен. Вера, будучи человеком от природы весьма энергичным, всячески поддерживала мужа, помогала во всем, порой отказы-вая себе в необходимом. Тут стоит задуматься над тем, счастлива ли Вера Алмазова.
Кажется, автор нисколько в этом не сомневается. Ведь это о ней он пишет: «Она приучилась встречать каждую неудачу с ясным, почти веселым лицом» . И действительно, Вера энергична и полна оптимизма. Она никогда не падает духом и постоянно поддерживает бодрость духа в муже. Неизвест-но, каких трудов ей это стоит, но она уверена в любви и уважении к себе со стороны мужа, и также искренне любит его сама. Именно любовь к мужу движет ее поступками, ради него она готова идти на любые жертвы.
Несмотря на разность характеров супругов, в их семье царит полное взаимопонимание, благодаря которому им удается преодолеть все преграды. Думаю, жертвуя собой ради благополучия мужа, Вера вполне счастлива, ведь взамен она получает его благодарность и любовь. Подтверждение этому я нахожу в строках Куприна: «…они шли домой так, будто бы, кроме них, ни-кого на улице не было: держась за руки и беспрестанно смеясь».<span> </span>
Введи в инете там. там будет гораздо быстрее. прости что не ответила