Лиза - красивая девушка:
"...Лиза [...] не щадя редкой красоты своей..."
"...Красота Лизы при первой встрече сделала впечатление в его сердце..."
О внешности Лизы известно, что у нее голубые глаза и светлые волосы:
"...быстро голубые глаза ее обращались к земле, встречаясь с его взором..."
"...светлые Лизины волосы..."
Лиза - девушка с грустной судьбой:
"...воспоминание о плачевной судьбе Лизы, бедной Лизы..."
Бедная Лиза живет в хижине с матерью:
"...где-нибудь близ Лизиной хижины..."
"...Саженях в семидесяти от монастырской стены, подле березовой рощицы, среди зеленого луга, стоит пустая хижина..."
Возраст Лизы - 17 лет (на момент встречи с Эрастом):
"...осталась после отца пятнадцати лет..."
"...Прошло два года после смерти отца Лизина..." (Лиза встречает Эраста два года спустя после смерти отца, то есть в возрасте около 17 лет)
Я согласна с мнением этого героя, потому что дружба очень значима в нашей жизни. Это не только самое настоящее слово, но и одна из главных потребностей человека.
Почти у каждого из нас есть бабушки и дедушки, но чем они необычны? Кто-то из них прошел через войну, кто-то геройски воевал. Нельзя не гордится ими. Ведь они прошли через многое, у них есть самое ценное- опыт. Опыт которому может позавидовать не один человек. Они строили города, возводили мосты и им есть что вспомнить. Наверное самое главное их качество-это проживать каждый день как последний. Каждое воспоминание наполнено любовью и трепетом бережно хранящемся в глубинах сознания. Да, наши вкусы расходятся. Бывает им не нравится наша музыка или одежда, стиль жизни и цвет волос. Не стоит обижаться на них за это. Они тоже были молодыми, но тогда все было проще чем сейчас. Тогда были неподдельные чувства и эмоции и они гордятся этим. У них есть опыт, и по моему это самое главное.
Вечер був тихим і теплим. Зорі були яскраві, а місяця зовсім не було видно. У такі ось миті зовсім не разраховуєшь на якісь несподіванки. Тим паче на неприємні. Думаєш про все одразу і в одночас ні прощо. Зовсім не хотілось навіть подумки повертатись до цих шкільних неприємностей. У школі цього останнього перед канікулами морок тиждня оголосил ярморок. Нічого кращого от детективного розслідування вони придумати не змогли. А, власне, ідея-то гарна. Відчути себе слідчим, позмагатися з реальними людьми. Можливо, вдасться зарекомендувати себе в новому колективі. Не те щоб дуже хотілося, але... Непогано було б розставити крапки над і на прикінці навчального року. Якраз чудова нагода поміркувати.
Вбито трьох, директор щник, десятикласники щось задумали. До речі загиблі моглиб поводитись якось тихіше, а не влаштовувати цирк у Їдальни. Так, не відволікаємось. Навіщо вбивати пана N. Більшість делетантів підозрюють А. Я теж на ньго думав спочатку. Наіграна сцена сварки на мойданчику, його зникнення... Але не збігається щось. Що? За сценарною характеристикою він не палка людина, до того ж розумна та раціональна. Що ще? Не надто ємоційна. Так. У спланованому вбистві сенсу немає. Мативу теж. Отже за цими та іншими показниками А скоїв ненавмисне вбивство у стані афетку. Щось не так. Все ж таки не так. Хіба, враховуючи його сценарну характеристику він би втік. Не схоже. Мислемо від зворотнього. А - не вбивця. Що ж сталось тоді. Пригадуємо всі обставини. Сварка була -це факт. І зустріч один на один у кабінеті теж. А останній бачив пана N живим. Можливо він дійсно поранив йонго. Алеж удар повинен був пом"якшити замисник, у який було воткнуто ножа. Якщо той удар і був причиною смерті N, то А обладає не аби якою фізичною силою. Це не так. Висновок: А дійсно поранив N у груди і зник (як і чому - покищо не важливо), але Т все ще був живим. То чому ж він не відгукнувся, коли ми стукали в двер? Чи він відгукнувся? Двері було замкнено з середени. Він хотів відчинити нам.... але ми вибили двері, натиснувши таким чином на рукять ножа. Ні. я кілька разів оглядав кабінет - на дверях жодних слідов. Мала б зостатися вм"ятина. Може це недочот постанови? Декарації підвли. Все ж шкільні масштаби... Хоча. Вбитий пан N вже вийшовши із образу пообідав в їдальні у всі на увазі, але, коли я з Сашою був на кухні, куди, до речи тим чи іньшим чином, відправляли усіх детективів, то бачив неприбрану тарілку з обідом, де була нетронута морква, яку пан N не їсть. На цей факт нашу увагу навмисно акцентуваоли і не раз. Тобдо пан N жив! Але як же усе іньше. Забагато думок на согодні. Завтра буде новий день. Я доведу цю справу до кінця. А зараз... зараз треба побути наодинці з зорями. Ох уж мені ці зорі...
N- ім'я вигадати)
Тема памятников всегда занимала особое место в творчестве обоих поэтов. Затрагивая данную тематику в своих стихотворениях, они как бы тем самым выражали свое право на бессмертие. Произведения обоих авторов очень похожи, но также имеют и отличия, наделены немного разным идейным содержанием.Стихотворения Пушкина и Державина похожи по своему построению. Их размер – это шестистопный ямб, в них присутствуют как мужские, так и женские рифмы. В каждом из куплетов первая строка рифмуется с третьей, вторая – с четвертой и так далее. Иными словами, оба автора используют перекрестный метод рифмовки.
Сравнивая поэтические произведения Пушкина и Державина, стоит также отметить, что оба поэта не жалеют в них ярких, живых эпитетов. Александр Сергеевич использует такие слова, как «нерукотворный», «заветный», «великий». Прилагательные в стихотворении Гаврилы Романовича – «чудесный», «быстротечный», «сердечный».