<span>Так же, как те господа адвокаты и</span>
<span>фабриканты носили под своими сорочками и фраками якобы скрытого в их груди</span>
<span>волка, так же и этот волк якобы скрыто носил в своей крепкой, покрытой</span>
<span>шерстью груди упрятанного в ней человека, разнородные чувства, мелодии</span>
<span>Моцарта и тому подобное. Стараясь учитывать необычные обстоятельства</span>
<span>ангажемента и идти навстречу ожиданиям публики, смышленый предприниматель</span>
<span>(который давно знал, что даже самые дикие звери не бывают такими капризными,</span>
<span>опасными и непредсказуемыми, как публика) придал клетке несколько диковинный</span>
<span>вид, развесив в ней несколько эмблем с изображением человековолка. Это была</span>
<span>такая же клетка, как и все остальные, с железной решеткой и ворохом соломы</span>
<span>на полу, но на одной из ее стен висело великолепное зеркало в стиле ампир, а</span>
<span>посередине клетки было поставлено маленькое пианино с открытой клавиатурой,</span>
<span>и наверху, на его слегка пошатывающемся корпусе, стоял гипсовый бюст короля</span>
<span>поэтов Гете.</span>
<span>В самом звере, который пробудил в людях столько любопытства, совсем не</span>
<span>было заметно чего-либо привлекательного. Он выглядел именно так, как и</span>
<span>должен выглядеть обычный степной волк, lupus campestris. Чаще всего он</span>
<span>неподвижно лежал в углу, подальше от зрителей, покусывал свои передние лапы</span>
<span>и глядел перед собой пристальным взглядом, как будто перед ним вместо</span>
<span>прутьев решетки была одна лишь необъятная степь. Иногда он вставал и</span>
<span>несколько раз прохаживался туда-сюда по клетке, тогда на неровном полу</span>
<span>покачивалось пианино и наверху вместе с ним встревоженно покачивался</span>
<span>гипсовый король поэтов. До посетителей зверю было мало дела и, надо сказать,</span>
<span>что на большинство из них его внешний вид действовал скорее разочаровывающим</span>
<span>образом. Однако и относительно того, как он выглядел, имелись разные</span>
<span>суждения. Многие говорили, что это четвероногое создание всего лишь самая</span>
<span>обычная, не имеющая никакого выражения зверюга, тупоумный заурядный волк и</span>
<span>все тут, и что "степной волк" это вообще не зоологическое понятие...</span>
Головний герой трагедії Гете — вчений Фауст. Він прожив велике життя, набув багато різноманітних знань, але істина залишилася недоступною. Втомившись від наукових пошуків, Фауст розуміє, що життя проходить повз нього. Він розчарований, на межі самогубства. У нього більше немає стимулу продовжувати наукові дослідження, пошук істини. Заради того, щоб прожити життя заново, він закладає душу дияволу. В обмін Ліефістофель дарує Фаустові молодість.У Фаусті Гете підкреслює найважливіші властивості людської натури: невдоволеність досягнутим і спрямованість до ідеалу. Його головні якості — гострий розум і прагнення до самопізнання світу. Героєві притаманний постійний творчий неспокій, схильність до пошуків нових знань, проникнення в глибинну суть життя. Він не прагне почестей і слави та хоче перетворити землю на квітучий сад. Вступаючи у боротьбу з природою, Фауст мріє зробити людей вільними і щасливими.Народна легенда про Фауста в 1593 році була доповнена життєписом Вагнера — учня Фауста. Вагнера ми бачимо безпутним волоцюгою, який опанував таємниці магії, а після смерті Фауста успадкував його багатство. Для Гете дуже важливе зіставлення характерів двох учених — Фауста і Вагнера. Не слід вважати, що Вагнер — особистість, не наділена талантами. У другій частині трагедії йому навіть вдається створити штучну людину — Гомункула. Та все ж Гете не визнає шляху, обраного Вагнером.Зміст “Фауста” універсальний: він розповідає про молодість і старість, життя і смерть, війну і мир, побут, політику, науку і мистецтво. Головна тема трагедії — пошуки людиною сенсу буття і свого призначення. Створюючи образ Фауста, Гете на власній долі в першій частині твору показав здійснення всіх можливих бажань людини, а в другій частині — безмежні можливості людства. У першій частині гонитва героя за насолодами закінчується загибеллю героїні. У другій частині трагедією стає прагнення героя вдосконалити природу, внести свої прагматичні виправлення у світобудову. Отже, на думку Гете, максималістське здійснення волі спричиняє трагедію.Закінчена тривала мандрівка у пошуках прекрасного. Душа Фауста повертається до Бога. Прекрасне знайдене — але у майбутньому, у світі ідей. “Мета нескінченна тут, у досягненні”, — промовляє Гете. Він стверджує: людина величніша за природу, ніщо не може знищити людяність, кохання, свободу розуму. А відповіді на порушені в творі запитання людство ще шукатиме не один рік.Маргарита (Гретхен) — один із найпоетичніший жіночих образів у світовій літературі. Дочка бюргера, проста і невибаглива, вона зображена як дитя природи. Гретхен багато працює: готує їжу прибирає дім, шиє, співає пісні, ворожить на квіточці. Наївна, проста і довірлива, вона дуже подобається Фаусту і відповідаєш його почуття коханням. Але дівчина у полоні релігійних та побутових звичаїв, її лякає незрозумілий їй Фауст.Кохання перетворюється для неї на муку, на невільні злочини. Гине у поєдинку з Фаустом її брат Валентин, помирає від снодійного, даного дочкою, мати Гретхен. Вона сама знищена людським осудом, бо народила позашлюбне дитя. Міщани виганяють її з міста, і Гретхен стає вбивцею рідної дитини. Нещасна жінка втрачає розум, вона чекає страти у міській в’язниці.Чиста і прекрасна душею Гретхен відмовиться віддопомоги нечистої сили, відштовхне від себе Фауста, бо він винний в усіх її стражданнях. У фінальній сцені смерті Гретхен у відповідь на крик Мефістофеля “Вона загинула!” зверху прозвучить: “Вона врятована!” Це голос Господа, який огортає своєю любов’ю будь-яку віруючу душу.“Фауст” Гете — велична художня пам’ятка світової культури. Цей твір зберігає свою актуальність і в наші дні. Високий гуманізм, творчий пошук, поезія труда та пафос творення, що прославлені у трагедії, безмежна віра у краще майбутнє роблять її актуальною і зрозумілою для всіх поколінь. У цьому — глибокий життєствердний гуманізм трагедії.<span>
</span>
Однажды рыбак пошёл к морю ловить рыбу.как вдруг он увидел чудо. к нему подплыл большой кит с короной и с просил кто ты и зачем ты пришёл к морю?я рыбак и я пришёл ловить рыбу .ах ты рыбак тогда ладно . кит ушёл на дно через некоторое время . кит опять приплыл и говорит уходит отсюда пока живой .уж нет я этим зарабатываю .да но ты всю рыбу из ловил . и что ? не хочешь по хорошему будет по плохому . море вздулась и начался шторм волна захлестнула рыбака и унесла на дно. <span>
</span>
А. Д. Кившенко писал в области исторических батальных сцен и в области пейзажа. Использует все оттенки природы и окружающего мира. На картине «Военные игры потешных войск Петра 1 под селом Кожухово» художник изобразил молодого Петра 1. Петр сформировал из своих сверстников «потешные» войска и учился воевать. Осваивать военную грамоту ему помогали иностранные офицеры.На картине отображено настоящее боевое построение. С весны 1683 года 11-летний Пётр — не по годам физически развитый — перенёс воинские занятия в поле, и с этого времени прежняя игра в солдатики перешла в настоящее военно-практическое обучение. В конце этого года в число «потешных» стали записываться и взрослые. В 1684 году в подмосковном селе Преображенском был возведён потешный городок «Пресбург», над устройством которого трудился и сам Пётр; затем потешные войска штурмовали эту крепость и маневрировали на две стороны. В дальнейшем из этих двух батальонов были образованы Семеновский и Преображенский полки – основа гвардии Петра.Поражает и окружающий пейзаж. Используя все оттенки природы, художник с лёгкостью переносит на полотно «живые картины»