Українська пісня - це справжня поезія серця і почуття. Вона така ж невичерпна, як і життя народу. Як неоціненний скарб наш народ проніс свої думи та пісні через віки неволі і рабства, розкриваючи для нащадків дорогоцінне багатство свого генія. Народна поезія України відрізняється великим багатством і різноманітністю видів творів і художніх форм, тем, сюжетів, героїв і образотворчих засобів. Одне з найбільших духовних надбань українського народу, його творчих досягнень - думи. За свідченням Лесі Українки, думи - "предивні, єдині на весь світ пам'ятки творчості нашого народу". Виникли вони в нелегкий для народу час, коли турецько-татарські орди нападали на його землі, грабували і забирали в полон тисячі людей, щоб продати їх у неволю. Під час цієї боротьби з'явилися кобзарі, які донесли до народу слова любові до рідної землі і ненависті до ворогів, прославляли славних лицарів-визволителів. Ці талановиті співаки були уособленням трагедії України, яка нагадувала, за словами, Т. Г. Шевченка, "розбиту бандуру з обірваними струнами, і одночасно була символом її нескореності й величі. Провідними в думах є мотиви патріотичного подвигу в ім'я батьківщини. Прикладом цього є старі думи про героїчну боротьбу народу проти нападів турецьких і татарських орд. "Козак Голота", "Самійло Кішка", "Маруся Богуславка", "Три брати азовські" розповідають про турецько-татарську неволю, втечу з неї, смерть козака в степу, жорстокість баш, відчайдушну сміливість і мужність козаків, їх глибокий патріотизм і нездоланне прагнення до свободи. Серед названих творів особливо захоплюючим є "Маруся Богуславка", де зображено образ турецької полонянки, яка турбується про долю своїх єдинокровних братів-козаків і випускає їх на волю. Дума стверджує високу патріотичну свідомість народу, щире співчуття до "бідних невольників", вірність батьківщині, глибоке розуміння обов'язку людини перед суспільством, перед родиною, поняття совісті та моралі. Маруся Богуславка - це один з яскравих жіночих образів дум, в якій уособлено високі патріотичні почуття. З часом думи і пісні відрізняються історичною конкретністю. Поштовхом до їх виникнення була визвольна війна проти польсько-шляхетського поневолення. У думах цих часів ("Хмельницький і Барабаш", "Корсунська Перемога", "Іван Богун") відображено всенародний рух проти кривдників і завойовників, зображена розправа повсталих з польськими панами, ненависть проти яких була викликана не національними, а соціальними причинами. Ці твори акцентують увагу на діях всього народу, на його впевненості у своїй силі, у перемозі. І тільки на тлі мас виступають окремі герої, історичні особистості - Хмельницький, Нечай, Богун, що були реальним втіленням честі і совісті народу, яскравим зразком його волелюбності і непримиренності до ворогів. Пам'ять про найважливіші події та героїв історії зберігають у свідомості народу історичні пісні. Вони складають поетичний літопис тривалої героїчної боротьби українського народу за своє визволення від соціального й національного гніту, за своє існування. Першими творами на історичну тему є пісні про турецько-татарські набіги, про полон мирного населення і його страждання в неволі. У пісні про Байду, Морозенка і багатьох інших народ з любов'ю оспівав героїчних захисників вітчизни, їх непримиренність до ворогів, готовність швидше померти, ніж підкоритися. Таким мужнім патріотом виступає козак Байда, який навіть в тяжких муках знаходить спосіб розправитися з ворогом. Історична пісня досягає свого розквіту в період народно-визвольної війни 1648 - 1654 років. В ній оспівується героїзм народних мас у боротьбі проти соціального гноблення, проти польської шляхти, російського самодержавства. У цей бурхливий період всенародного руху виникла пісня "Розлилися круті бережечки", в якій "славна Україна" порівнюється з червоною калиною. Пісня виражає впевненість у звільненні від загарбників:
А ми тую червону калину, Гей, гей, та піднімемо, А ми ж нашу славну Україну, Гей, гей, та розвеселимо.
Як же нам треба плекати кожне слівце рідної пісні, передане у спадок від попередніх поколінь як заповіт людяності і безмежної любові до рідної землі, як приклад непохитності духу народного! Як зазначив О. Довженка, "Українська пісня - це бездонна душа українського народу, це його слава".
Жили-были волк да овца, однажды волк щёл пошёл овце в поле за травкой, они очень сильно дружили, хоть и не должно быть такого в природе, идёт он , идёт, травку рвёт, тут выбегает Медведь, и говорит Волку:"Если ты мне овечку не отдашь , я тебя сам сьем". Волк очень дорожил дружбой , и сказал: "Сьешь лучше меня, а её не тронь". Медведь не стал Волка есть.А овечка сидит, ждёт когда придёт Волк с травкой , а его всё нет и нет, пошла она его искать, смотрит, сидит Волк на пеньке пригорюнился, спрашивает , она его :" Что случилось?" .А он ей говорит: " Я так нашей дружбой дорожу , что меня чуть не сьел Волк" Она подумала, подумала, и поняла , что дороже него, никого нет у неё, и стали они жить долго , да счастливо.Конец.
Свой рассказ «О чем плачут лошади» Федор Абрамов посвятил
памятной истории из детства, связанной с его любимицей лошадью Рыжухой.
Выросший в глухой северной деревне в большой семье автор знал цену лошадям,
видел их тяжелый труд. Лошади в его жизни – необыкновенные создания, они
наделены душой и способностью дружить. Рыжуха обратилась к мальчику как к
старшему другу с вопросом: «Правда ли, что лошади были счастливы, их любили и о
них заботились?» Не смог ответить правду деревенский паренек рабочей колхозной
лошади. Не смог, хотя знал и помнил, как чтилась лошадь-кормилица в
крестьянской семье. Знал он, как прекрасно бывает животное, окруженное любовью хозяина. Чувствовала это и
лошадь. Автор описывает Рыжуху как необычную клячу, а резвую и душевную
кобылку, сохранившую молодой задор. Она способна любить и не понимает, почему
люди так жестоки к ее собратьям. Это непонимание и ее вопрос звенящей тишиной наполняют
луг. Словно все лошадиное племя и живое и мертвое со слезами вопрошает юного
друга: «Возможно ли счастье?» Не имея возможности что-то изменить в ее жизни,
паренек ощущает себя предателем и чувствует, как рвутся узы былой дружбы.
Тяжелая «лошадиная тоска» охватывает мальчишку, вина и безысходность холодят
потом.
Подобно пушкинскому вещему Олегу мы предали лошадей, заманив их рабочей
техникой на полях и машинами на дорогах. Мы утратили частицу любви, частицу
связи с природой. Нам стало не хватать доброты и ласки, мы перестаем понимать
своих близких и, порою, себя. Как знать, не станет ли это той гробовой змеёй
поразившей Олега, навестившего
обглоданные кости бывшего любимца. Разучившись сострадать и любить
братьев наших меньших, человечество рискует бесследно потерять частицу своей
души.
Ответ:«Знать природу, знать ее законы должны все люди, чем бы они не занимались, где бы ни жили. Человек, не разбирающийся в природе, не понимающий как все в ней зависит одно от другого, может наделать много бед» .
Я полностью разделяю эту точку зрения автора. Действительно, в наше время вопрос об охране природы встает очень остро, потому что люди, вторгаясь в естественный ход событий, порой не зная законы природы, а порой просто игнорируя их, приносят невосполнимый вред всему окружающему и себе в том числе.
Например, многие промышленные предприятия строятся на берегах рек, поэтому они иногда сбрасывают разные отходы, в том числе и вредные, в воду; тем самым загрязняя ее и нанося огромный вред всем, кто обитает в реке. Гибнет рыба – люди лишаются этого продукта питания. В некоторых местностях река является единственным источником, откуда жители берут питьевую воду. После того, как на берегу реки появится то или иное предприятие, люди лишаются этой возможности. Также из-за сильного загрязнения река может обмелеть и стать несудоходной, если она была такова.
Или, например, желая избавиться от вредных насекомых, люди часто применяют ядохимикаты в неумеренных количествах. И своими действиями порой губят не только этих вредных насекомых, но и птиц, которые могут съесть их, губят растительность: траву, деревья. А ведь именно деревья являются основным источником кислорода в природе, которым дышит человек.
Таким образом, человек является частью природы, поэтому нанося вред ей, он наносит вред и себе. Вот почему надо беречь природу, знать ее законы.
Ну, это к нашему Александру Николаевичу Островскому.Это у него пьесы "Не было ни гроша, да вдруг алтын", "Правда хорошо, а счастье лучше", "на всякого мудреца довольно простоты", "Не все коту масленица", "Бедность не порок", "Светит, да не греет", "Свои собаки грызутся,чужая не приставай", "Не так живи как хочется". "Старый друг лучше новых двух" <span>Вспомнился роман Григория Бакланова "Мёртвые сраму не имут" Нуу..Как то так))</span>
Считается, что в ночь перед Рождеством случаются разнообразные сказочные действия, осуществляются сокровенные желания, становятся реальностью удивительные вещи и небылицы. Вот по какой причине в повести Н. В. Гоголя "Ночь перед Рождеством" так плотно переплетены уклад жизни, обычная действительность и сказка, чудо.
Казалось бы, что фантастичного может быть в обыкновенной завеянной вьюгой украинской деревушке? Тем не менее в действительности, "многоуважаемая" почти всеми жителями села Солоха, мама кузнеца Вакулы, — колдунья. А козак Пацюк — бывший казак — может есть вареники, даже никак не прибегая к помощи рук: они сами, погружаясь в сметану, скачут ему в рот. И это лишь начало. Рвясь воспользоваться крайней перед Рождеством перспективой нанести вред добродушным и добросовестных людям, сам черт, хитроумный, воровитый и грубый, предстал к обитателям Диканьки.
Для начала он, ни много, ни мало, похитил с небосклона месяц, так как темные дела значительно лучше получаются непосредственно мрачной, тёмной ночью. Но никак не удалось проявить себя нечистой силе, так как за черта принялся сам кузнец Вакула! И довелось чертяке, отрабатывая личные грехи, перевозить коваля на шейке то в Петербург, на прием к самой королеве, то назад в село.
Вот какие веселые и зачастую непрогнозируемые события ждут читателя, взявшегося за поразительную повесть Н. В. Гоголя. Розыгрыши и народные песни, приключения и любовь, сказка и быт украинского села ни одному человеку не дадут затосковать, если вы перелистаете книжные страницы.