В жаркий летний день отправились двое рабочих с рудника на дальние покосы. Притомились и легли отдохуть. Спустя время, проснулся один из рабочих - Степан и увидел сидящую на камне девушку в красивом, будто малахитовом платье, и с черной косой. Вспомнив, что говорили старшие, Степан признал в девушке Хозяйку медной горы. А она усмехнувшись, подозвала Степана к себе и приказала передать заводскому приказчику, чтобы он убирался с Красногорского рудника. И в конце добавила, обратившись ящеркой, что выйдет замуж за Степана, если он все точно исполнит. Тяжело Степану было исполнить наказ Хозяйки, но он все сделал, как он требовала. Приказчик разозлился на парня, велел избить его, а потом приковать в шахте, чтобы он смог малахита больше добыть. Вскоре появилась Хозяйка, поблагодарила Степана, что не побоялся приказчика, а ее ящерки сняли с него кандалы.Показала Хозяйка все свое подземное царство, а Степан рассказал ей о своей невесте Насте.Одарила Хозяйка молодых малахитовой шкатулкой, но просила не вспоминать о ней и ее царстве. Через некоторое время Степану приказали найти большую глыбу и столбы из малахита. Не послушал наказа Хозяйки Степан, вспомнил, где в ее царстве он видел такое и показал приказчику, в обмен на вольную для себя и Насти. Потом женился Степан, но стал чахнуть. А тех местах, где он жил малахит исчез. Через некоторое время нашли тело Степана недалеко от рудника, а в руке его был зажат изумруд. Люди поговаривали, что рядом с телом видели большую плачущую ящерку.
Кодня — село, центр сільської Ради, розташоване на березі річки Коденки, за 25 км від обласного і районного центру та за 3 км від залізничної станції Кодня. Дворів — 997. Населення — 2844 чоловіка. Сільраді підпорядковане с. Закусилівка.
Вперше в історичних документах Кодня згадується 1301 року як містечко під назвою Коденград. Близько . 1362 року Кодня в складі Київського князівства потрапила під владу литовських феодалів. Після Люблінської унії 1569 року її загарбала шляхетська Польща. В цей час містечко було власністю магнатів Сапег. Крім соціально-економічного і релігійного гніту, коднянці терпіли від частих нападів татарів. Жителі містечка брали активну участь у боротьбі за визволення від польсько-шляхетського гніту. 1587 року селяни і козаки під проводом Л. Чернинського, розгромивши шляхетський загін, зруйнували панський маєток. Такі виступи відбувалися і в наступні роки. В кінці XVI ст. Кодня була в центрі багатьох історичних подій того часу, бо через неї проходив торговельний шлях з Києва на Поділля, який мав також і важливе стратегічне значення.
Жителі містечка брали участь у визвольній війні українського народу 1648—1654 рр. За новим територіальним поділом, що виник після Зборівської угоди 1649 року, Кодня ввійшла до Київського полку.
Після Андрусівського перемир’я 1667 року Правобережна Україна залишилася під владою шляхетської Польщі. Магнати й шляхта за непокірність і свободолюбство жорстоко розправлялися з населенням, чинили грабежі, вбивства і насильства 1664 року в Кодні і навколишніх селах польські жовніри чинили грабіжницькі напади.
Посилення соціально-економічного і національно-релігійного гніту знову піднімало народні маси на боротьбу. Селяни Кодні були активними учасниками народно-визвольного антифеодального повстання 1768 року. Саме тому вона стала місцем кривавої розправи над учасниками героїчної боротьби: було страчено 3 тис. чоловік. З люттю і ненавистю чинив криваву розправу кат українського селянства Й. Стемпковський. Він наказав викопати величезні ями, над якими до колоди прив’язували повстанців і відрубували їм голови. Коднянська розправа не залякала знедолених селян. Повстанський рух тривав ще в 1769—1770 роках.
У 1793 році містечко в складі Правобережної України возз’єдналося з Росією. Невдовзі воно стає волосним центром Житомирського повіту Волинської губернії.
Зміни, що сталися в житті містечка Кодні, сприяли розвитку продуктивних сил. Поряд з сільським господарством, поступово розвивалося ремесло, поширювалися промисли. Зростало населення.
Коднянська лікарня, в якій працював один лікар, обслуговувала жителів 27 сіл. Вся освітня мережа в містечку складалася з народного училища, відкритого 1860 року. В ньому вчилися лише діти багатіїв.
Восени 1846 року Кодню відвідав Т. Г. Шевченко. Тут він записав кілька народних пісень, зробив малюнки гайдамацьких могил.
Економічне становище селянства не поліпшилося й після реформи 1861 року. Поміщики, як і раніше, володіли величезними масивами кращої землі. З 3549 десятин, що були в селі, панові належало 2050, церкві — 53, а на 1700 жителів припадало 1499 десятин. Тяжке становище змушувало багатьох трудящих вдаватися до різних побічних заробітків. Деякі вирушали в Житомир та інші міста з надією знайти роботу, 17 чоловік жили з ремесла.
В цей час почала розвиватися промисловість і торгівля. З 1864 року в Кодні діяли свічковий і пивоварний заводи.
Тяжкі умови праці й життя трудового народу штовхали його на боротьбу проти гнобителів. Весною 1879 року коднянці захопили і засіяли частину поміщицької землі. На погрози поміщика відповіли, що не повернуть її навіть тоді, «коли буде прислана військова сила». Поліції вдалося придушити цей виступ. З 1899 року частину коднянських земель, 1335 десятин, почав орендувати поміщик Терещенко.
Широкого розмаху класова боротьба набрала під час революції 1905—1907 рр. 23 травня 1907 року на бурякових плантаціях Терещенка застрайкувало 200 чоловік. Причиною страйку було грубе поводження управителя економії з робітниками.
Трудящі боролися за свої права і в наступні роки. В жовтні 1909 року коднянці захопили землю і пасовиська в поміщицькій економії. Для придушення виступу в містечко викликали поліцію, це особливо обурило селян. Сталася збройна сутичка, що закінчилася поразкою селян. Активного учасника і керівника виступу П. Бойчука було заарештовано і заслано в Сибір. Через два роки трудящі Кодні виступили за збільшення оплати праці на бурякових плантаціях. Місцевим властям вдалося придушити і це заворушення.
Столипінська аграрна реформа не поліпшила економічного становища селян, ще більше загострила класові суперечності на селі. Процес обезземелення та класового розшарування тривав далі. Не маючи тяглової сили, сільськогосподарського реманенту, багато селян продавали свої земельні наділи місцевим куркулям. Так, наприкінці 1912 року в містечку вже налічувалося майже 200 безземельних господарств.
Аннотация из сказки Андерсона"Суп из колбасной палочки"Мышиный король послал мышей научиться варить суп из колбасной палочки, чтобы на научившейся потом жениться. Одна мышь побывала у эльфов и научилась некоторому волшебству. Вторая мышь в путешествии обрела разум и фантазию и стала автором нескольких произведений. Четвёртая мышь обрела знание – что суп из колбасной палочки – это просто поговорка. А третья мышь нигде не была , но была очень хитрой, заставила короля помешать суп своим хвостом. Он не стал этого делать и женился на этой мыши. Отсюда вывод что АНдерсон показывает что не обязательно быть умным.Сам же андерсон высмеивал общество в котором жил.Сказку можно посоветовать ученикам нач.школы
Герои повести «Шемякин суд» — это богатый и убогий, братья-земледельцы, поп, «житель града» , у которого убогий убил отца, и судья Шемяка.
Главный герой повести совершил три преступления: «оторвал» хвост у лошади, которую взял в аренду у богатого брата; в доме попа упал с полатей и убил его сына; собираясь покончить жизнь самоубийством, прыгнул с моста и задавил дедушку, которого сын вёз мыться в баню.
Шемяка наказывает на суде трёх пострадавших героев: богатого земледельца, попа и «жителя града» , у которого убогий убил отца.
Каждый из героев по-своему прав. Каждое несчастье в повести является следствием предыдущего, поэтому трудно сказать, на чьей стороне автор — в определённые моменты он сочувствует каждому герою. Особенное сочувствие вызывают герои повести «Шемякин суд» поп и «житель града» , у которого погиб отец. Они потеряли своих близких родственников, пошли в суд искать справедливого наказания для обидчика, а нашли издевательства продажного судьи.
Выражение «Шемякин суд» означает несправедливый, продажный суд. Основным приёмом сатирического изображения в повести является гротеск. Он обостряет жизненные отношения в повести; показывает одновременно и комичность ситуации, и трагизм человеческих судеб. Решения суда возведены в степень абсурда: Шемяка предлагает попу отдать убогому попадью до того времени, пока она не приживёт нового сына; богатому земледельцу предлагает отдать убогому лошадь до того времени, пока у неё не отрастёт хвост.
<span>Повесть высмеивает взяточничество, корыстолюбие судей; отсутствие упорядоченной законодательной системы в государстве. </span>