1) «Жили да были два генерала, и так как были легкомысленны, то в скором времени… очутились на необитаемом острове… »
2) «Пришлось убедиться в печальной действительности» .
3) «Подите вы… на восток, а я пойду на запад… может быть, что-нибудь и найдем» .
4) «Легли… спать генералы, да не спится им натощак» .
5) «Они …в одно мгновение ока остервенились» .
6) «о чем бы не начинали генералы разговор, он постоянно сводился на воспоминание об еде… »
7) «Вспомнив о нумере «Московских ведомостей» , жадно принялись читать его» .
8) «А что … если бы нам найти мужика? »
9) «…спал громаднейший мужичина и самым нахальным образом уклонялся от работы» .
10)«Смотрели генералы на мужицкие старания, и сердца у них
весело играли» .
11) «...веревкою генералы привязали мужичину к дереву, чтоб
не убег» .
12) «...однако генералы соскучились» .
13) «И выстроил он корабль... »
14) «..вот и Большая Подьяческая! »
15) «Веселись, мужичина! »
Пословицы и высказывания великих людей имеют много общего. Они говорят о том, что через книгу мы можем познавать мир, получать новые знания, что чтение, вернее, понимание прочитанного делает человека мудрее, что через литературное наследие поддерживается связь времен и поколений.
Тротки это такое желтое животное которое летает
Первоначально он не понимал, что его приняли за Ревизора. Но он пользовался своим положением. Ходил по кабакам, ни за что не платил. Вынуждал у всех деньги, говоря, что если не выполнят, то он пожалуется на губернию
Пародія на лицарські романи XVI століття побачила світ на початку XVII століття. Саме в цей час відомий іспанський письменник епохи Відродження Мігель Сервантес написав свій роман "Дон Кіхот". Метою твору, за словами автора, було знецінення лицарських романів, які монополізували книжковий ринок XVI століття.
<span>Замисливши написати пародію на лицарський роман, Сервантес постійно вводить у свій твір ситуації з лицарських романів, нещадно їх спотворюючи. Лицарський роман під пером письменника втрачає свою романтичну "впевненість". Усе найкраще, що було в такому романі, втрачає свою привабливість. </span>
<span>Видатний лицар чарівної вроди завжди був окрасою лицарського роману. Герой Сервантеса зовсім не схожий на цей образ. Це не юнак, а людина середнього віку, непривабливої зовнішності. Лицарські романи так вплинули на свідомість героя, що Алонсо Кехано назвав себе Дон Кіхотом з Ламанчі та подався шукати подвигів. Він натяг на себе іржаву зброю, сів на стару шкапу, обрав собі даму серця та пустився у мандри. Дамою серця Дон Кіхота стала сільська дівчина, яку він називав Дульцінеєю Тобоською. Незабаром у нашого лицаря з'являється зброєносець Санчо Панса, який також мало скидався на зброєносців лицарських романів. Мирний землероб Санчо Панса ніколи не був відважною та мовчазною людиною, якою зображувався завжди зброєносець у лицарських романах. Проте він дає розумні поради Дон Кіхоту. Наприклад, коли вони опинилися серед скель і Дон Кіхот вирішив розірвати на собі одяг та битися головою об каміння, Санчо Панса радить йому не вбитися з першого разу. Це зауваження відразу ж викриває усю химерність лицарських романів. Традиційні ситуації, звеличені у них, стають комічними дурницями у романі Сервантеса. Бій Дон Кіхота з вітряками або з баранами спотворює "великі подвиги" лицарів середньовіччя. </span>
<span>Кумедність та божевілля Дон Кіхота дивним образом поєднуються з його мудрістю. На думку Санчо Панси, у красномовстві та мудрості Дон Кіхот не поступався відомим церковним проповідникам. Але Дон Кіхот мріє не про небесне, а про земне щастя для всього людства, і завжди готовий дати пораду та допомогу тому, хто їх потребує. Дон Кіхот закликає Санчо Пансу судити про все, не керуючись "законом особистого свавілля". "Нехай сльози бідняка викликають у тебе більше співчуття, ніж нарікання багатія", - каже Дон Кіхот. </span>
<span>Проте, наділяючи свого героя привабливими рисами, зображуючи його борцем за справедливість, Сервантес у той же час постійно ставить його у кумедні ситуації. Метою автора було показати, що навіть такій доброзичливій людині, як Дон Кіхот, не під силу змінити щось у цьому світі, де панує егоїзм та влада грошей. Хоча Дон Кіхот позитивно впливав на Санчо Пансу, проте щодо всього людства йому не вдалося відновити золотий вік лицарства. </span>
<span>Роман завершується поверненням до героя здорового глузду. Перед смертю Дон Кіхот відмовляється від лицарських романів та усіх своїх химерних ідей. Іронізуючи над безглуздими витівками свого героя, Сервантес у той же час захоплюється моральною красою, що так рідко зустрічалась у часи корисливості, егоїзму та бездуховності.</span>