Головний герой твору, Гуллівер, потрапляє у країну Ліліпутію, де живуть дуже маленькі люди. Спочатку ці незвичайні люди зустрічають його досить-таки приязно, щиро: надають житло, приймають спеціальні закони, які налагоджують його спілкування з місцевими жителями так, щоб воно було гармонійним та безпечним з обох боків, забезпечують його харчами. Далі Гуллівера знайомлять зі звичаями країни, досить-таки дивними. Наприклад, щоб отримати міністерську посаду, треба було взяти участь у змаганнях танцюристів на канаті. Хто найвище підстрибне, той отримує найвищу посаду державного службовця. І ніяких там спеціальних знань, розуму, вміння орієнтуватися в політиці й економіці зовсім не потрібно! Це вже натяк на англійських міністрів та придворних царедворців, які обіймають ці високі посади, зовсім не відповідаючи їм. А чого варта перша особа держави, яка іменує себе не королем, а саме імператором, що називає себе «відрадою і жахом всесвіту», наймудрішим і найсильнішим у світі (зріст якого дорівнює трьом пальцям). А скільки титулів він має! Зрозуміло, що Свіфт мав на увазі англійського короля Георга І, який перебував на англійському престолі в 1714—1726 роках.
Потім Гуллівера знайомлять з політичною системою країни: виявляється, що в Ліліпутії є дві ворогуючі партії, відомі під назвами Тремексенів і Слемексенів, які відрізняються одна від одної тим, що прибічники однієї з них "дуже полюбляють низькі підбори, а іншої — високі. Причому останні стверджують, що саме високі підбори більше за все відповідають давньому державному устрою Ліліпутії. І на цьому ґрунті між ними відбуваються «найжорстокіші сварки». Проте імператор наказав, що в державних установах слід носити лише низькі підбори. Ще більш «важливі» обставини викликали жорстоку війну, що ведуть між собою дві великі імперії — Ліліпутія і Блефуску: з якого ж таки боку треба розбивати яйця — з тупого кінця чи, навпаки, з гострого? Цілком зрозуміло, що тут ідеться про сучасну письменникові Англію, поділену на прибічників партії торі і вігів, причому сам Свіфт уже не вірив жодній з них. Між Ліліпутією та Блефуску ведеться сторічна війна. Що ж мав на увазі автор твору? Звичайно ж, Сторічну війну між Англією і Францією.
<span>1. Князь по полю едет на верном коне. </span> <span>2. ..навстречу ему идет вдохновенный кудесник. </span> <span>3. И к мудрому старцу подъехал Олег. </span> <span>4.- Что сбудется в жизни со мною? </span> <span>5. -.Вижу твой жребий на светлом челе. </span> <span>6. ..Примешь ты смерть от коня своего. </span> <span>7. ..Вы, отроки-други, возьмите коня. </span> <span>8. Пирует с дружиною Вещий Олоег... </span> <span>9. - Скажите, где конь мой ретивый. </span> <span>10. - Давно уж почил непробудным он сном. </span> <span>11. И хочет увидеть он кости коня. </span> <span>12. На холме у брега Днепра лежат благородные кости. </span> <span>13. Князь тихо на череп коня наступил... </span> <span>14. Из мертвой главы гробовая змея шипя, между тем, выползала </span> <span>15. И вскрикнул внезапно ужаленный князь.</span>
Аборт - это прерывание беременности, как правило в нашем обществе к этому относятся негативно и человек, сделавший аборт часто подвергается критике со сторон людей.
Люди могут делать аборт осознанно.
Но есть и такие ситуации, принуждающие к аборту. "Сформированная личность" случайно нагуляла ребёнка. Но человек может придерживаться мнения "это только мои проблемы, дети не должны страдать из за моей глупости". Тогда может возникнуть жестокое давление со стороны родителей, сверстников. И это давление просто не оставит выбора.
Аборт, очень важное решение. Нужно, поразмыслить: " А оно вам надо?".
И нужно помнить, что рождение ребёнка это должен быть осознанный выбор. Ведь важно обеспечить ребёнку хорошую жизнь.
Я считаю, что в аборте нет ничего плохого. Это должен быть лично, выбор каждого. И осуждать людей за такое - очень глупо.