Здавна люди замислювалися над тим, що таке щастя. Дехто мріє про пригоди й подорожі, хтось хоче мати вірних друзів, мрія деяких - бути відомим спортсменом, співаком або стилістом, деякі мріють про красиве вбрання, сучасну техніку, модні розваги. Історія Павлуся з оповідання О. Стороженка «Скарб» показує, що неробство й сите життя - це ще не щастя. Не може бути щасливою та людина, котра не зігріває своїм теплом інших, безцільно й безглуздо проживає свій вік. Хоч і таланило в усьому Павлусеві, але його щастя я б, наприклад, не захотів…У батьків Павлуся всього обуло доволі, свого сина вони шанували й пестили, виконували все, що той забажає, не давали й порошинці впасти. Ось Павлусь уже парубок: гладкий, опецькуватий, з білими й ніжними руками, які ніколи не знали роботи. Якось уночі Павлусь захотів меду. Мати побігла по селу шукати, ледве випросила. Прибігла, а синок уже й спить. Через той мед занедужала мати, й не стало ЇЇ, а невдовзі помер і батько. А Павлусеві все одно добре: за ним стали доглядати наймит і наймичка. Щастя, як горох, так і сипалося на парубка. У господарстві лад, прибуток, відкрили навіть шинок із лавкою. Павлусь тільки їсть та спить, ліньки й повернутися, не те що на вечорниці йти. Якось на Зелені свята зібралися парубки йти шукати скарб. Вирішили запросити-Павла, щоб він пішов із ними на щастя. Той не «хотів і сказав, що як Бог дасть, то й у вікно вкине. Ходили хлопці до вечора, нічого не знайшли. Аж, бачать - лежить здохлий хорт. Вирішили жартома вкинути його Павлові у вікно. Так і зробили. Кинули собаку, а з нього як проси-пляться дукати!Парубки хотіли забрати, а наймит не дав. І Павлусь сказав, що це йому Бог у вікно вкинув, як він і казав. І після цього щастя не залишало Павлуся: знайшлася хороша дівчина, одружилися вони, народилися у них гарні діточки.Дивним видається уявлення про щастя селян з казки Олекси Стороженка з глибокою назвою «Скарб»: односельці вважали Павлуся щасливим і заздрили йому. А чи багато хто із них хотів би бути на його місці? Не впевнений. Чи можна вважати щасливим того, чиє життя залежить від випадку, а сама людина при цьому нічим не цікавиться, не докладає фізичних та душевних зусиль для свого щастя, пливе течією, як осінній листок? В уяві постає такий собі дурник із народної казки, що лежить на печі й наказує щуці виконувати свої безглузді забаганки. Жага до легкого щастя вбиває в нас бажання самовдосконалюватися, розвиватися, робить тупими споживачами. Що ж таке щастя, кого можна вважати щасливим? По-моєму, той тільки й щасливий, хто іншим не заздрить, хто робить добрі справи та наполегливо працює над здійсненням своїх мрій.<span>
сам процесс образования колхоза называется коллективизацией. этот процесс проходил в 1928 - 1937 и в 1929 - 1930. Коллективизация проходила с целью преобразования мелких индивидуальных хозяйств в крупные общественные кооперативные производства для упрощения системы изъятия её продуктов и обеспечения за их счёт роста промышленных производств — индустриализации.
Если простыми словами, то советская власть не желала иметь богатых помещиков. Никто не должен был иметь чего-то больше. Всем одинаково. Поэтому и происходило образование колхозов, которые работали на государственных "приборах" для государства, а не каждый для себя.
Мой дед был человеком строгим и порядочным, всегда был четким, как говорится с генеральским характером. Жили бабушка с дедушкой в деревне, сельское хозяйство, скот и все такое. Работа днем и ночью. Одним словом, дедушка делал из папы настоящего мужика. Дедушка был очень счастлив, когда узнал, что у него появится внук – преемник. Но так и не дожил он до этого события, умер. Что касается бабушки, она у меня просто замечательная. Волнуется каждый день за меня и за нашу семью, переживает. После смерти дедушки все легло на ее плечи. Но о на не сдалась, не сломилась тяжелым обстоятельствам. Сейчас бабушка живет в Москве. Ей помогают родные люди. Она всегда ждет нас в гости. Такие вот люди мои дедушка и бабушка. Любимые и дорогие.
<span>Хорошее, доброе и очень красивое произведение, которое
хочется перечитывать снова и снова. Много описаний природы, от рассказа веет
покоем и чистотой. Автор заплутал в неизвестной местности, вышел
на огромную равнину и понял, что он набрел на Бежин луг, где сельские мальчишки
из соседней деревеньки пасли ночью лошадей. Как обычно бывает, когда родители
отпускают детей в ночное, они очень долго не спали, рассказывая по очереди
смешные и страшные небылицы или случаи из жизни, а автор устроился рядом с
ними и, через полудрему слушая их детские разговоры про лешего, русалок и
водяного, удивлялся храбрости мальчишек, которых не пугал ни волчий вой,
ни темнота. </span>