Умираючи князь Ярослав
Заповіт своїм дітям покинув,
Щоб Україна-Русь, край наш любий-святий,
У руках у синів не загинув.
В заповіті тому написав Ярослав
Коротеньке та мудреє слово:
– «Ви любітеся, дітки мої,
Та шануйте одно ви одного;
Та щоб згода між вами була,
Вас бо ненька одна породила,
І тоді вас ніщо не злама,
Й не здола вас ворожая сила.
Коли ж буде незгода у вас,
То загинете й край дорогий, –
Буде лихо тяжке він терпіти.»
Поховали сини свого князя-отця
Та й Вкраїною правити стали;
Але батьків святий заповіт
Залишили вони, занедбали.
А Україна-Русь, наша мати свята,
Повилася у тугу та горе;
Передчуваючи близьку кончину, Ярослав Володимирович дав заповіт своїм 5 синам, що на той час були живими. «Повість временних літ» оповідає, що батько закликав синів жити у мирі й злагоді. Далі він мовив: «Ось я доручаю замінити мене на столі (престолі. — Авт.) в Києві старшому синові моєму і братові вашому Ізяславу; слухайтесь його, як слухалися мене, хай він замінить вам мене; а Святославу даю Чернігів, а Всеволоду — Переяслав, а Ігорю — Володимир (Волинський), а Вячеславу — Смоленськ». Деякі пізніші літописи (Новгородський перший, Тверський, Авраамки) конкретизують розподіл земель між Ярославичами: Ізяславу дісталися Новгород, Турівська й Деревська (Древлянська) волості, Святославу — «сторона східна, до Мурома», Всеволоду — Ростов, Суздаль, Білоозеро, Поволжя.
І так розділив він городи, заповівши їм не переступати братнього уділу...
Сам же Ярослав був слабий... Отож приспів Ярославу кінець життя, і оддав він душу свою богові місяця лютого у двадцятий [день], в суботу першої неділі посту...”.
Заповіт Ярослава 1054 р. (літописи називають його «рядом») відкрив нову сторінку в розвитку політичної структури Русі. Він узаконив передання престолів за принципами родового старійшинства, тобто від старшого брата до наступного за віком (джерела називають його «лествичным восхождением»), встановив стосунки між князями на засадах васалітету-сюзеренітету. Відтак ці засади поширюються на весь феодальний стан Русі — боярство й дружинників. Однак «ряд» 1054 р. не був одразу реалізований на практиці. Нерішучий і млявий Ізяслав не спромігся утримати владу в своїх руках і поділив її з двома наступними за часом народження братами — Святославом і Всеволодом. Так утворився тріумвірат Ярославичів, що купно правив Руссю з 1054 по 1073 р.
В принципе на большое они не способны нудно было обороняться и надеется что кто-то из союзников подоспеет к битве, но и то врятли римлянам на то время мало кто мог противостоять
elena197310
5 - 9 классыИстория 5+3 б
Обычаи и верования кочевников..........?????
Отметить нарушение Aaaaaaaaa3107 02.05.2016
Ответы и объяснения
56у56ч56и56л56а
56у56ч56и56л56а Хорошист
С приходом тюрок стали возводить балбалы (каменные изваяния) на могилах знатных людей. Тюрки в V-VII вв. тела умерших сжигали, а золу хоронили. Обряд «очищения» - прохождение между кострами. Иногда даже скот прогоняли между кострами. От сглаза изготавливали бойтумары, т.е. обереги. Вешали на шею детей или молодняка скота. Могилы доисламского периода в виде юрты называются дын.
Также на территории Казахстана исповедовали буддизм (буддийские храмы были в г.Акбешиме и г.Суябе). Согдийцы с I в. до н.э. распространяли буддизм в Центральной Азии. Тюрки испытывали его влияние с VI в. широко распространен буддизм был на юге Казахстана и в Жетысу. Главная археологическая находка у г. Испиджаб – подземный буддийский монастырь VI-VIII вв.
Также согдийцы занесли зороастризм/VI-VII вв. (оссуарии – глиняные сосуды с костями умершего у зороастризма) и манихейство. Манихейство зародилось в Иране в III в. В Таразе был найден медальон с манихейским богом. Глава манихеев в начале VIII в. жил в Самарканде.
В VII-VIII вв. в городах Южного Казахстана и Жетысу распространено христианство-несторианство. Эта ересь зародилась в V в. в Восточной Римской империи. В VII-VIII вв. появились намогильные каменные плиты с надписями (кайраки – надгробные камни с несторианскими надписями). О христианах Илийской долины и церкви в Коялыке будет сообщать в XIII в. Рубрук.
Решая структуры связи с ней они не были колониями так как Персии в 19 веке уже стала сирий
Япония тогда изолировала себя от внешних стран, так как Токагава боялся, что европейцы коллонизируют Японию, распространят свою культуру. Это затормозило развитие Японии в то время.