«Не знатиме під моєю булавою жодного козака або козацького старшини над собою паном: усі будемо рівні» (Добре він порівняв Україну!) «Брюховецького величали другим Хмельницьким, що іще раз стає за Вкраїну супротив її ворогів і дарує мирові волю». «А як придивишся, то на виду в його наче ще й приязне: так би здається, сів із ним да погуторив де про що добре да мирне. Тільки очі були якісь чудні — так і бігають то сюди, то туди і, здається, так усе й чигають ізпідтишка чоловіка. Іде, трошки згорбившись, а голову схилив набік так, наче каже: «Я ні од кого нічого не бажаю, тілько мене не чіпайте». А як у його чого поспитаються, а він одвітує, то й плечі, наче той жид, підійме, і набік одступить, що ти б сказав — він усякому дає дорогу, а сам знітиться так, мов той цуцик, ускочивши в хату» «Отакий-то був той Брюховецький, такий-то був той гадюка, що наварив нам гіркої на довгі роки!» «…каже тоненьким, ницим голоском». Лестощі Брюховецького: «Ні, не против я, не прогайнув, не промантачив, не проциндрив без пуття: усе спустив з рук, аби б тільки як-небудь прикрити ваші злидні. Не мало пішло мого добра і по Гетьманщині. Як та бідна курка-клопотуха, що знайде зернятко — да й те оддасть своїм курчаткам, так і я все до останнього жупана пороздавав своїм діткам. А тепер от і сам обголів так, що й пучки лізуть із чобіт — доведеться незабаром ходити так, як лапко. Що ж? Походимо й без чобіт, аби моїм діткам було добре». «Ви може думаєте, що я, так як ваші нашийники, стану драти з вас шкуру, аби б тільки в мене на ногах рипали сап’янці? Не доведи мене до сього, господи! Везли колись за мною в Січ жупани й сап’янці возами, везли золото і срібло мішками, а я все збув із рук, аби моїм діткам було добре!» П. Шраменко: «Окаяний пройдисвіт так усіх оманив, так по душі були темному людові тії лукавії ухватки, тії тихі, солодкі речі, те нібито убожество, що всяк за його поліз би хоть на ніж. Аж дивно стало моєму козакові, що то чоловік зможе, як захоче!» Підступність і улесливість Брюховецького: «Батьки мої рідні! Що ж (я) здолаю видумати путиє своїм нік-чемним розумом? У ваших-то сивих, шановних головах увесь розум сидить! Ви знаєте всі стародавні звичаї і порядки — судіть, як самі знаєте, а моє діло махнути булавою, да й нехай по тому буде. Недармо ж я вас вивів із Запорожжя на Вкраїну: порядкуйте по-стародавньому, як самі знаєте; судіте і карайте, кого самі знаєте, а я свого розуму супроти вашого не покладаю. Усі ми перед вашими сивими чупринами діти, дурні». «Сам Брюховецький стояв у голубому жупані перед своїх запорожців. Тут уже він був не той, що в Романовському Куті: позирав гордо, по-гетьманськи, і тілько всміхавсь, узявшись у боки». Самохарактеристика Брюховецького: «Мабуть, сам лихий мені помагає… А лучче б нічого сього не було… Ой батьку Богдане! Не пізнав би ти тепер свого Іванця!.. Ворог!.. І звідки нечистий утелющив мені ворога!.. А вже тепер шкода зупинятись… Вивернеться… добре, що поборов! Два коти в одному мішку не помиряться… Чом же оце нема в мене сили до закінчення? Була сила світ на свій лад повернути, а тепер ось шпирнути ворога ножем боюсь… Що ж, як на Москві зроблять не по-нашому? Гроші грошима, бояре боярами, а цар — душа праведна…» «Мізкує собі ледачий Іванець, ходячи по світлиці…» Пугач про Брюховецького: «Бачимо, бачимо, вразький сину,— дармо, що ти гетьман,— до чого ми в тебе дожилися. Убрав єси нас у шори, як сам хотів! Вивезли ми тебе на своїх старих плечах у гетьмани, а тепер ти вже без нас думаєш Україною орудувати! Недовго ж поорудуєш! Я тобі кажу, що недовго! Коли взявсь брехати по-собачи, то й пропадеш, як собака! …брехнею світ пройдеш, то назад не вернешся. Плюйте, братці, на його гетьманство! Кому любо з нечестивим пройдисвітом у гріхах погибати, зоставайсь тут, а хто не хоче скаляти золотої слави своєї, той гайда з нами за пороги! А на прощання скажемо с<span>Джерело: </span>
Я соглашусь с 1ыми критиками,ведь обломов ничего не делая просто деградировал,в обломове легко можно увидить социальные пороки и язвы,ведь так и в жизни есть обломовы,которые из нормальных людей угосают под влиянием "нелепого воспитания в раннем детстве" 2)то что он был чист сердцем и был четсный ,это главные плюсы которые есть и были в обломове
Юмор заключается в том, как мальчик пытался избежать двойки за домашнее задание по математике, но у него это не получилось, и учитель назвал его "спасение" Тринадцатым подвигом Геракла.
Появление романа М.Ю. Лермонтова "Герой нашего времени» вызвало неоднозначную реакцию критики. Негативная оценка касалась, в первую очередь, главного героя Печорина.Профессор Московского университета СП. Шевырев видел у Печорина явление ложное, не свойственное русской жизни, навеянное влиянием Западной Европы. Критика раздражала «гордость человеческого духа», отраженная в романе Лермонтова в «злоупотребление личной свободы и разума, которые заметны во Франции и Германии». Консервативный дух подобных критиков отвергал идею независимой, самостоятельно мыслящей личности, им было чуждо всякое проявление собственной воли и разума, критического отношения к окружающему миру.
К. А. Бурячок отождествлял автора романа с Печориным и с возмущением писал, что в «Герое нашего времени» «нет ни религиозности, ни народности», а сам образ является клеветой на русскую действительность, «на целое поколение людей», поскольку «в натуре этакие сознания, бессовестные люди невозможны ». «У кого силы духовные хоть мало-мальски живые, для тех эта книга отвратительно невыносим, - заключал разъяренный критик. Таким образом, общественное мнение, выраженное в перечисленных критических работах, отказывала Печорина в праве быть героем своего времени. Но так ли это?
С одной стороны, обращает на себя внимание ответ самого писателя критикам, содержащийся в предисловии ко второму изданию романа. Лермонтов показывает, что уважаемая публика не поняла общественной проблематики и иронии, заложенной в произведении: «Наша публика так еще молода и простодушная, что не понимает басни, если в конце ее не находит морали». Это тонкий намек на то, что в романе есть второй, не высказанный прямо смысл - трагедия целого поколения, обреченного на бездействие. Лермонтов подтверждает, что образ Печорина действительно является портретом героя нашего времени, но портрет этот не списан с одного человека: «это портрет, составленный из пороков всего нашего поколения, в полном их развитии». Писатель удивляется, почему люди верят в трагических и романтических злодеев, но характер Печорина находит милость Не потому, что в нем больше правды, чем вымысла? Правда, особенно неприглядная правда, воспринимается всегда сложно, если вообще воспринимается, тогда как ложь, сладкая и даже приторно, усваивается без проблем.