<span>Простоквашинский почтальон Игорь Иванович Печкин — мужчина возраста «лет пятидесяти с хвостиком» с довольно вредным и занудным характером. Склонен к формализму, любопытен и не одобряет инициатив дяди Фёдора и его друзей. Вместе с тем он достаточно добрый и по-деревенски наивный.</span>
В 90-е гг в 5 класс, в котором я работала, пришла новенькая, девочка-беженка, грузинка, с необычным для нас именем Додо. Мы познакомились, и урок продолжился. Весь урок на меня смотрели пронзительные глаза ребёнка, бежавшего от войны. Когда прозвенел звонок, ребятишки высыпали беззаботной гурьбой из класса, девочка подошла ко мне и сказала: «Учительница, спасибо за урок!»
В обоих сердцах жар угас.Обоих ожидала "злоба' слепой фортуны и людей.И их объединяет недовольство тем,как устроена российская действительность.
Він видається смішним, томущо шляхетність лицарі це був зовсім інший час, інші закони і принципи. Люди від цього відвикли, адже світ став сучаснішим, а Дон Кіхот навіть вбрання мав інакше. Він занадто замріявся і через це робив, говорив не так, як розмовляли нормальні люди. Його слова видавалися смішні і безглуздими, люди не звикли до такого. Герой просто випав з реальності і не помічав головного.
Апусцелі палі, хлеб у свірны звязлі
Лугі пакасілі, стагі завяршылі.
Лістота лятае, дождж не сціхае
Калі гэта бывае? (увосень)
На зямлю садзяцца сумна
Жоўценькія матылі.
Пэўна ў іх пра тое думы,
Як зялёнымі былі. (лістапад, восень)
Ішоў даўганогі, не глядзеў дарогі,
У зямлі увяз… Вашым ножкам – гразь. (дождж)
З галінкі збіты ветрам
Ён на зямлю не лёг.
А кружыцца ў паветры,
Як жоўты матылёк. (ліст)