Головний герой оповідання — білий кінь Шептало, який працює на одному з господарств, виконуючи разом з іншими кіньми важку й обридлу щоденну роботу, і терпляче зносить удари батогом від конюха Степана та хлопця-підпаска. Шептало згадує, як колись його, молодого й гордого, «зломили», осідлали люди, примусивши працювати на себе. Колись давно природний розум підказав йому, що треба лише вдавати «покірного і роботящого» і що «розумніше до часу прикинутися скореним, лишившись у душі вільним, аніж бути скореним насправжки»
І ось одного разу, обурений брутальністю конюха і підпаска, Шептало «як ніколи досі, відчув свою неволю» і вирвався з чіпких рук хлопця. До пізньої ночі бігав кінь по лугах і яругах, насолоджуючись волею, яка «пахла живою вільгістю, міцним настоєм лугових трав і молодого сіна». Ще ніколи не бігалось йому так легко. Стомившись, він упав на спину і качався по м’який траві, подався до річки — попив води і скупався. Стоячи у воді, він «побачив у водянім дзеркалі себе — незвично білого, аж до щему в очах». Гірка правда відкрилася Шепталові. Це тепер, змивши із себе пил і бруд, він знову став білим красенем, а там, у стайні, був «бруднувато-сірим, попелястим» і звичайним, як усі. Білий кінь Шептало — це алегорія. У цьому образі автор зображує непересічну людину, яка не хоче приймати рабську долю, бути «як усі», опирається «сірій» буденності, але зазнає поразки у цій боротьбі. Письменник хотів показати, як під впливом повсякденного життя і суспільних умов яскрава, але слабка людська особистість втрачає, індивідуальність, зраджує свої мрії, пристосовується до оточення. Вона усе життя перебуває у стані внутрішнього роздвоєння, суперечки між розумом і серцем. Це якнайкраще доводять останні рядки оповідання. Білий кінь, повернувшись додому, не зміг потрапити на подвір’я, що для нього вже було зачинене, і тоді він «скільки зміг, просунув голову між двох жердин та й собі задрімав…»
Митрофанушка, разумеется, достойным гражданином считаться не может. Об этом говорит и его способность к обучению, и желание учиться, и характер. Чего стоит только сцена, когда Простакова обращается к любимому сыну за помощью. Плоды полученного воспитания сказались в его презрительной фразе: «Да отвяжитесь, матушка, как навязалась...». Неудивительно, что ответ Митрофанушки таков. Что он видел вокруг? Грубость и хамство. Простакова, которая преклоняется перед сильными и стремится унизить слабых... Оскорбления и пощечины... «Достойный» гражданин Митрофан после такого воспитания станет еще хуже, еще более жестоким, чем представители прежнего поколения. Если у Простаковой есть хоть привязанность к сыну, Скотинин любит своих хрюшек, то Митрофан лишен привязанностей. Моральных принципов ему не привили, какого-никакого образования не дали, зато приучили к агрессивному поведению. И что же он сделает, увидев крушение всех надежд матери? Найдет себе более могущественного покровителя. Митрофан — он полный невежда, не знает ни географии, ни арифметики, не может существительного от прилагательного отличить.
Внимательность+гуманизм+доброта+отзывчивость+человеколюбие+<span>уважение к людям + сочувствие и доверие к ним+ великодушие+ самопожертвование ради интересов др., + скромность+честность+ искренность.</span>
Английский писатель публицист. Стал известен как автор «Робинзона Крузо». Дефо считают одним из первых сторонников романа как жанра. Он помог популяризовать этот<span> жанр в Великобритании, а некоторые считают его одним из основателей английского романа. Даниель - разнообразный писатель,написавший более 500 книг. </span>
Опиши о том как Герасим утопил Муму.В основном опиши тот момент как он жалел о содеянном,именно его растяни,также сделай кульминацию,когда Муму тонул,захлебывался,скулил,у Герасима сжималось сердце,а в конце опиши о том спас он муму или нет