<span>Доброте и жалости ! Муму же жалко ? Жалко... Герасима глухонемого жалко ? Жалко. А если серьезно , уж "Муму" то прочитать нужно , а то как -то не комильфо...)))</span>
После прочтения рассказа И. С Шмелёва "Как я стал писателем", мне приоткрылась завеса тайны как обыкновенные люди, доселе может даже не примечательные, становятся знаменитыми писателями. Мне раньше казалось, что этому способствует специальное обучение, писательская родословная и т.п. Но оказалось, что сочинение юного гимназиста было всего лишь плодом его желания, его воображения. Ему понравилась местность у мельницы, где он был летом, и он придумал историю, связанную с этим местом; да такую историю, что её пустили в печать, и я считаю это было очень значительно в дальнейшей писательской карьере юноши.
Очень интересно читать о его переживаниях: примут или не примут. Его терзала совесть, что ведь это произведение он сочинил. Здесь просматривается наивность мальчика; он думал, что все писатели пишут всё с чистой манеты.
а в целом этот рассказ очень умиляет, и как бы притягивает Ивана Шмелёва к нам с его радостями и переживаниями
Оповідання М. Шолохова «Доля людини» вражає людяністю і переконливою правдою образу головного героя Андрія Соколова.
<span>Автор не ідеалізує свого героя, не ставить його над іншими, а розповідає про те, як він боровся з життєвими обставинами. Андрій Соколов не надзвичайний супергерой. Він просто людина, яких було багато. Але тим величнішим постає він серед випробувань, які випадають на його долю. Можливо, якщо б не війна, він так би й не дізнався, на що здатний. Потрапивши на війну, Андрій Соколов зрозумів, що є обов'язок, який не можна порушувати. </span>
<span>Це обов'язок перед Батьківщиною, перед своїми товаришами, з якими воював. Саме тому він відчайдушно, ризикуючи життям, намагається довезти снаряди, бо вони вкрай потрібні тим, хто залишився без боєприпасів віч-на-віч з ворогом. І не його провина в тому, що не загинув після вибуху, а потрапив у полон. І в полоні він не забув, що є людиною. Це було нелегко в умовах, коли треба було зберегти життя серед голоду, знущань, виснажливої праці. </span>
<span>Але Андрій Соколов виборов перемогу, перш за все ніш собою. Тому й вийшов з полону незломленим, готовим битися з ворогом. Пройшовши крізь випробування полону, він не схибив проти людяності, не зради» своїх товаришів, не дозволив собі егоїстичних вчинків. Досить пригадати, як цім, сам виснажений, голодний, приніс шматочок сала й хліб своїм товаришам і розділив усе порівну. Так Соколов воював і жив після втечі з полону. Особиста трагедія — загибель дружини й дочок — надломила його сили, але й тоді він знайшов мужність жити, боротися й сподіватися на майбутнє. </span>
<span>Але загинув син Андрія Анатолій, і світ потьмянів для нього. У таких ситуаціях люди губляться, часом стають злими. Але Андрій Соколов не зачерствів душею. Зустрівши маленького сироту, в якого війна відібрала батьків, Соколов зігріває його теплом батьківської турботи й радіє тому, що може ще бути комусь потрібним. </span>
<span>Образ Андрія Соколова — звичайної людини, яких багато, — це приклад людяності й гідності. Ось чому ми захоплюємося цим героєм.</span>
Родился Эдвард Григ 15 июня 1843 года в норвежском городе Берген в купеческой семье. Музыкальный талант в биографии Грига проявился еще в детстве. Его мать играла на пианино, так что учила Эдварда игре уже с четырех лет. В двенадцать лет он сочинял музыку.
Затем же по совету Уле Булла родители Грига отдали его учиться в консерваторию Лейпцига. С 1858 по 1862 год Эдвард Григ проходил обучение в этом музыкальном учебном заведении. Первый концерт Григ дал в 1862 году в Карлсхамне.