1...так кто ж ты, наконец?
- Я- часть той силы, что вечно хочет зла и вечно совершает благо.
2.Величия достичь злодей не может.
3. И великий человек всего лишь человек..
4.Для философии в собстевнном смысле у меня не было органа.
5. Собственно говоря, я не нуждаюсь ни в какой философии.
в принципе, если учесть 4 и 5(и у него немало подобных), то можно сказать, что он не принадлежал к философам. но. все его творчество пронизано философией, рассуждениями, теоретическими размышлениями. <span>Для Г. философия - такое миропредставление, которое "увеличивает наше изначальное чувство, что мы с природой как бы составляем одно целое, сохраняет его и превращает в глубокое спокойное созерцание". Творчески-активное отношение Г. к миру результировалось в его убежденности в том, что "каждый человек смотрит на готовый, упорядоченный мир только как на своего рода элемент, из которого он стремится создать особенный, соответствующий ему мир".
</span>
делай выводы.в интернете полно информации
1.Б. Аллегория 2.Аллитерация - Ш,Щ,Ж,Ц,С;Имитирует зловещее шипение,дрожь и клацанье зубов Волка. Инверсия - "Хотел бы он съесть","Пустился мой хитрец". Передают коварство хищника.
ШАНДАЛ. Крупный напольный светильник с подсвечниками на разветвлениях от ствола.ЗАЛА — ж. зал м. пространный покой, обычно первая комната жилого дома, для приема, собраний, плясок; нарочно устроенная обширная комната, для общественных сходбищ или съездов; первая приемная; сборная.Изразцы́ (Кафель от нем. Kachel) — керамические (глиняные) плитки специальной коробчатой формы, разновидность кафеля, предназначенная для облицовки стен, печей, каминов...МУРАВА , муравка. -вочка ж. мур, мурок м. арх. луговая трава, сплошной злак, зелень, сочная, густая травка на корню; | мурава и муравник, злачник, травчатый пласт, дерн, луговина, пластовой мурь или печорье (по-нынешнему, по-русски, газон).
Рано чи пізно кожна людина задумується над тим, для чого прийшла у цей світ і як живе. Це вічне питання важливо поставити перед собою якомога раніше, щоб не довелося в кінці життя, коли вже нічого не можна змінити і виправити, гірко шкодувати за змарнованими роками.
На світі є багато речей, які не можна змінити, виправити, поновити. Та нема нічого невблаганнішого за час. У дитинстві ми його не помічаємо, здається, він тягнеться аж надто повільно. Але з роками час ніби прискорює ходу, і вже не встигаєш зробити якісь важливі справи, поспішаєш, а час все одно обганяє тебе.
І в такий момент для людини важливо хоч на хвильку зупинитися, оглянутися навколо, зазирнути у свою душу і зрозуміти, що до тебе жили на світі люди, після тебе прийдуть нові покоління, і треба залишити якийсь слід на землі. Ця мить між минулим і майбутнім називається життям. Ось вона пройшла — і її вже ніколи ні повернути, ні змінити не можна.
«Життя іде і все без коректур», — каже Ліна Костенко. Людина не може знати, що буде після неї, хто прийде у цей світ, як житиме людство, як зміниться природа. Можна точно визначити, що завтра все буде не так, як було сьогодні; а час не втомлюється, летить уперед, щоб знову і знову, як у калейдоскопі, змінювалися люди, події, епохи.
Людина живе, поки вона жива. Життя тільки в ранньому дитинстві здається вічним, але з роками розумієш, що все на цьому світі має свій початок і свій кінець, і тому треба поспішати «зробити щось, лишити по собі...». Далі у творі Ліна Костенко ніби робить паузу і — найсумніший рядок: «... а ми, нічого, пройдемо, як тіні...» Важко змиритися з тим, що людське життя — «нічого», тінь. Та що робити, як воно так і є? Але ця «тінь» може такого лиха накоїти, що ніякий час не виправить. Людина повинна жити так, «... щоб тільки неба очі голубі цю землю завжди бачили в цвітінні».
Людство протягом усієї своєї історії живе за рахунок природи, не рахуючись з її можливостями. Знищено турів, розграбовано руди, але треба зберегти те, що залишилось.Кожен з нас вирішує сам, як йому жити, але треба пам'ятати, що «Життя іде і все без коректур, і як напишеш, так уже і буде.» Та не треба боятися прозріння, адже воно може бути ліками: вирішили, що живем не так, неправильно — і можна все виправити. Але є речі, які виправити не можна.
Людини бійся душу ошукать,Бо в цьому схибиш — то уже навіки.<span>У кожному навіть невеличкому творі Ліна Костенко розглядає важливі філософські питання. Та вона не ускладнює їх, а уміє подати так, що читачеві здається, що він сам знайшов відповіді. У цьому і виявляється великий талант митця і жіноча мудрість поетеси.</span>
Строфа-это сочетание строк в стихотворении,которые объединены общей темой .Строфа имеет одинаковое количество строк,расположение рифм и законченность мысли.
Минимальное количество строк в строфе -две строки,называется двустишие-дистих.Альтернативный минимальный размер строфы-это терцет,трёхстишие.
Самый распространённый размер строфы-четверостишие,катрен.
Квинтет-пятистишие.
Секстина-шестистишие.
Септима-семистишие.
Октава-размер 8-мь строк.
Нона-размер из 9-ти строк.
Децима-размер из 10-ти строк.
Одическая строфа-десятистишие.
Максимальный размер строфы-14-ть строк или "Онегинская строфа".
Существуют балладная строфа,сонет(14-ти стишие),сапфическая строфа,рондо(15-ти строчный стих),алкеева(античная) строфа,королевская строфа,нетождественные строфы и астрофизм,без симметричного деления на строфы.