Улитки медленные. Так все думают.
Каждое утро встает солнышко. И начинает светить. Иногда ярко и тепло, иногда смущенно и прохладно. Каждое утро встает улитка. Потягивается, открывает глаза. Чистит зубы, принимает душ, завтракает. Потом придумывает, чем бы ей заняться. Неспешно поползать по стебельку, или посмотреть на облака, или придумать новую историю. Я думаю, ничего в этом медленного нет. Все так делают. Встают, потягиваются, чистят зубы, смотрят на облака.
Немножко прохладно, немножко неясно, немножко прекрасно, немножко страшно. Или: холодно, кристально понятно, восхитительно и ужасающе. Или: ни так, ни эдак. Что касается улиток, у них все очень четко. И мудро. Нет никаких неопределенностей, мир, каким его создала природа. И существа в нем - именно такие, какими были созданы.
В то утро улитка решила поползать по стебельку одной доброй ромашки. У улитки с ромашкой сложились очень теплые и доверительные отношения.
- Доброе утро, ромашка, – сказала тем утром улитка.
- Доброе утро, улитка. Ты хочешь на меня залезть?
- Да, совсем немножко. Можно?
- Конечно.
И улитка начала залезать на ромашку. И это было совсем не медленно. Она залезла до самых лепестков, а потом спустилась.
- Спасибо, - поблагодарила улитка.
- Не за что, - ответила ромашка.
Улитка была очень довольна тем, что залезла на ромашку. Это всегда дарило хорошее настроение на весь день. Чтобы настроение стало еще лучше, улитка пошла в гости к бабочке. И спросила, есть ли у бабочки немного свободного времени. Улитка хотела полетать. Она совсем не расстраивалась, что сама этого не умеет. Ведь бабочка всегда может ей помочь, если улитке захочется полетать, и покатает ее. Оказалось, что бабочка была совсем не занята, и у нее было много свободного времени. Бабочка с радостью согласилась покатать улитку. И это было совсем не медленно.
Потом они пообедали, и улитка направилась к рыбе. У рыбы были серьезные проблемы: она никак не могла научиться плавать вперед. Она умела плавать только назад, и очень сильно расстраивалась. Улитка очень не медленно нашла решение:
- Представь себе, что ты плывешь назад, только наоборот. Давай, попробуй.
Рыба зажмурилась, представила себе, что плывет назад, но только наоборот. И поплыла вперед. Но так как она еще не открыла глаза, а плыла, все еще зажмурившись, то сначала не поняла, что она научилась. Когда она их открыла, то очень обрадовалась. И сказала улитке, что та ей очень помогла, и что она очень не медленно нашла решение. Махнула хвостом, и поплыла вперед.
А улитка поползла домой. Да, кстати, слово «ползти» - медленное. А я стараюсь Вам рассказать, что улитки – совсем не медленные. Поэтому, будем говорить «пошла».
А улитка пошла домой. И увидела ботинок. «Наверное, это чья-то большая неухоженная раковина. Но даже в неухоженных раковинах кто-то живет. Надо зайти в гости и поздороваться», - подумала улитка.
Она зашла внутрь и увидела хмурый гриб. И решила, что не хочет иметь ничего общего с хмуростью. Мы с Вами тоже очень часто решаем точно также. Поэтому она совсем не медленно ушла из ботинка не поздоровавшись, и продолжила свой день.
А потом закончила его, и легла спать.
p.s. Сами улитки тоже не считают себя медленными, ведь у них есть куча подлинных историй, когда они делали что-то очень не медленно.
Україна, український народ, українська мова! Які величні, незрівнянні ні з чим поняття! Україна, як і українська мова, мають свою історію. Україна... В одному цьому слові бринить жмуток смутку і краси, величі і слави, країна, де найбільше люблять волю і довго не мали її, країна гарячої любові до народу, вікової боротьби за щастя, рівноправність, незалежність. Така ж доля спіткала і мову. І хоча український народ – один із великих слов’янських народів – був розтерзаний і пошматований впродовж тривалого часу між різними імперіями, позбавлений політичних прав, позбавлений права на творення рідної літератури.Зараз Україна – незалежна держава. І вона, звісно повинна мати свою мову, повинна відродити її з розумом, повагою, відродити культуру, не поспіхом та указами, а серцем і бажанням людей.Мова живе, її життя. Її власна історія міститься в постійній її зміні: щезають старі звуки, появляються нові й вони міняються, як і форми слів, синтактичні звороти, значення слів. Увесь духовний і матеріальний поступ людства будується на мові, історія якої тісно пов’язана з політичною долею того народу, котрий нею говорить.Мова – це найкращий засіб взаємних зносин окремих осіб між собою, засіб їх духовного об’єднання і взаємного впливу. Без мови нема народності, рідна мова найкраще відбиває в собі думки й почуття окремої людини, суспільності всього народу. В мові, її історії, розвитку й виробленні відбилися перші ознаки проявів самостійного духовного життя в майбутньому окремого народу. Найголовніші індивідуальні ознаки народу – це його мова, література, мистецтво, пісні, усна творчість.Мова – це характер народу. В ній відбито його національні звичаї, побут нахили. Мова – це ще й історія народу. Від найдавніших часів наші предки залишили в мові свої глибокі сліди. У мові відбивається і пам’ять народу, бо майбутнє виростає з минулого. Нашому поколінню треба плекати кожне слово рідної мови, передане нам у спадок від наших пращурів. Нам треба вивчати, розвивати, берегти свою мову, бо без неї народ перестає бути самостійним, незалежним і багатим. Ми не маємо права забувати, що за любов до української мови, до рідного народу багато письменників часто платили власним життям. В своїх віршах, творах вони описували обурення і гноблення до рідного слова:Коли забув ти рідну мову,Яка б та мова не була –Ти втратив корінь і основу,Ти обчухрав себе дотла.(Дмитро Білоус)Розуміння ролі мови в житті народу визначає естетичне кредо Лесі Українки, М.Коцюбинського, А. Малишка. А ще П. Тичина та М.Рильський щедро висівали добрі зерна свого поетичного слова на ниву української літературної мови; зерна проросли, збагатили, сповили мову новими висловами. Людина може володіти кількома мовами, залежно від її здібностей, нахилів і прагнень, але найкраще, найдосконаліше вона має володіти, звичайно, рідною мовою. І це не тільки й тому, що рідна мова, - це невід’ємна частка Батьківщини, голос народу й чарівний інструмент, на звуки якого відгукуються найтонші, найніжніші струни людської душі.<span>Мова – це золотий запас душі народу, з якого виростаємо, яким живемо, завдяки якому маємо право милуватися рідним краєвидом. Мова – найкращий цвіт, що ніколи не в’яне, а вічно живе, розвивається і процвітає.</span>
Чим живе людина? Напевне, любов’ю. Любов’ю до людей, вірою в майбутнє, надією на краще. Можливо, саме тому, що всі ці супутники любові Анна Ахматова завжди несла в своєму серці, вона і прожила довге життя, людське і творче. Ця чудова талановита жінка донесла до нас літературні досягнення своєї епохи, що постала на перетині двох століть. Тому поетеса увібрала у свою творчість і розвинула надбання і своїх попередників, і своїх сучасників. І нинішнє покоління захоплюється творчістю Анни Ахматової, її вірші дійшли до серця кожного читача.
«Есть три эпохи у воспоминаний»,— сказала Ахматова в одному з віршів. Можливо, це випадковість, але і доля її теж розподіляється на три періоди.
Перший — юний, початковий позначився «Вечором», «Чітками», «Білою зграєю» — творами, такими близькими до надбань поетичної класики XIX століття.
Поезія А. Ахматової виникла в лоні так званого «срібного віку». У час виходу друком її першої поетичної збірки, авторка опинилась серед великих і яскравих поетів, серед яких були Брюсов і Бальмонт, Бєлий і Сологуб, Гумільов і Іванов, а згодом — Маяковський, Мандельштам, Цвєтаєва і Єсенін. Вона черпала з надбань «срібного віку» надзвичайну словесну культуру і дух новаторства.
Лірика Ахматової цього періоду — це лірика кохання. Але тема кохання в її творах значно глибша і значиміша за традиційні уявлення, адже не слабкістю особистості позначена вона, а надзвичайною силою волі. Її лірична душа виступає бунтівною і незалежною, а не пригніченою і покірною. Тому тінь внутрішнього благородства позначається навіть на стражданнях. Почуття поетеси звернені до різних героїв, злитих в єдиний образ великого справжнього кохання, не тимчасового і миттєвого, а всеосяжного і внутрішньо необхідного.
Ты, росой окропляющий травы,
Вестью душу мою оживи,—
Не для страсти, не для забавы,
Для великой земной любви.
(«Эта встреча никем не воспета…»)
Є ще одна неповторна риса інтимної лірики Ахматової цього періоду — устами поетеси заговорила жінка, яка з об’єкта поетичного почуття перетворилась на ліричного героя. До того ж інтимна лірика увібрала і риси громадянської поезії. Найбільш популярним в роки Першої світової війни став вірш «Утіха».
Вестей от него не получишь больше,
Не услышишь ты про него.
В объятой пожарами скорбной Польше
Не найдешь могилы его…
Її основні поетичні відчуття тих років — відчуття суспільної нестабільності і наближення катастрофи. Уся дореволюційна лірика Анни Ах-матової відбивала драматичну епоху протиріч. І тому не дивно, що відчутні тут нотки жаху привели до пошуків спасіння у релігії, а жорстоке самокатування — до думки про моральні обов’язки митця перед суспільством.
Но не пытайся для себя хранить
Тебе дарованное небесами:
Осуждены — и это знаем сами —
Мы расточать, а не копить.
Иди один и исцеляй слепых,
Чтобы узнать в тяжелый час сомненья
Учеников злорадное глумленье
И равнодушие толпы.
(«Нам свежесть слов и чувства простоту…»)
Вірш «Мне голос был. Он звал утешно…» — один із найяскравіших творів революційного періоду. Адже тут пристрасно і зрозуміло прозвучав голос тієї інтелігенції, яка ходила по муках, помилялась, вагалась, шукала, не знаходила, але робила свій вибір: залишилась разом зі своєю країною і своїм народом.
Другий період творчості, який припав на післяреволюційний голод, розруху, коли старе життя зруйнувалося, а нове тільки розпочалось, Анна Ахматова благословила вічну і нову мудрість життя (вірш «Все расхи-щено, предано, продано…»). У віршах збірок «Подорожник» і «Алло Дотіпі» так багато світлих і радісних рядків, що починаєш розуміти: пошуки нового і цілісного поетеса звершує через громадянські і філософські роздуми. Навіть інтимна лірика цього періоду набула більш духовного характеру. А драматичні тридцяті роки сповнились відчуттям нової трагедії — світової війни. На бентежно-суворому фоні війни і особистих потрясінь Ахматова звертається до фольклорних джерел народного плачу і біблійних мотивів. Ту т відбувся бурхливий сплеск її творчості і вилився у викриття двох великих трагедій — Другої світової війни і війни злочинної влади зі своїм народом.
Нет! и не под чуждым небосвободом
И не под защитой чуждых крыл —
Я была тогда с моим народом,
Там, где мой народ, к несчастью, был.
(«Та к не зря мы вместе бедовали…»)
Але особисте горе не роз’єднало її з власним народом у роки Великої Вітчизняної. Період евакуації був глибоко філософським. Кінець війни сповнився сонячною радістю і піднесенням.
Пізня поезія стала поезією переосмислення і прощання з минулим.
Розвиток ахматовської поезії впродовж усього життя авторки проходив на підґрунті вітчизняної культури. Титулована колись званням «Сафо ХХ століття», Анна Ахматова вписала у Книгу Любові нові сторінки, відзначені найглибшим психологізмом і влучністю.
<span>Поезія Ахматової — невід’ємна частина сучасної російської і світової культури.</span>
Ответ:
Объяснение:Интересные факты из жизни и творчества Есенина
О детстве и юности Есенина известно не много. Несомненно одно, что судьба предлагала известному поэту избрать иной путь – посвятить свою жизнь педагогике. В 1909 году подошло к концу обучение Сергея Есенина в Константиновском земском училище. Отличные оценки позволили ему поступить в церковно-учительскую школу. Но через полтора года он покинул порядком надоевшие школьные стены, потому как не мог представить себя в роли учителя.
Первой музой поэта стала Анна Изряднова. Они познакомились, когда Сергей, пылкий самоуверенный юноша семнадцати лет, приехал покорять столицу. У него было много планов и одна цель – стать самым ярким «служителем муз» в необъятной России. Брак этот не был счастливым. Жена и маленький сын тяготили Есенина. Очень скоро он их покинул и отправился на поиски славы в Петроград.
В 1918 году в Москве появилось новое издательство – «Трудовая артель художников слова». Организовали его начинающие поэты Советской России – Лев Повицкий, Андрей Белый, Пётр Орешин, Сергей Клычков и Сергей Есенин. Для успешной работы остро не хватало одного – бумаги. Она в то сложное время была на строгом учете, но Есенин пообещал достать. Переодевшись в простую одежду и причесавшись на крестьянский манер, он пошёл прямо в Президиум Московского Совета. Исключительно для «крестьянских поэтов» бумагу выделили.
В жизни Есенина было немало красивых женщин. Известная актриса Зинаида Райх была одной из них. Она была столь красива и обворожительна, что поэт не мог устоять и попросил её руки в 1917 году. В этом браке у Сергея Александровича родилось двое детей – Татьяна и Константин. Через три года пара разлучилась из-за бесконечных измен главы семейства. Замечательное стихотворение «Письмо к женщине» посвящено именно прекрасной Зинаиде.
У поэта было и немало страхов. Одним из неизвестных широкой публике – ужас перед милиционерами. Вольф Эрлих вспоминал, что однажды они с Сергеем шли по улице, в конце которой показалась фигура стража порядка. Поэт резко побледнел, затем пожелтел, тяжело дышал, просил скорее уйти и никому не рассказывать о внезапно охватившей его панике.
В 20-е годы личная жизнь Есенина была сумбурной и какой-то растрепанной. Он много пил, часто ввязывался в некрасивые истории и бесконечные драки. Не обходилось и без случайных связей. Но судьба протянула ему руку помощи в лице Айседоры Дункан – блистательной американской танцовщицы. Это была любовь с первого взгляда, которая перешагнула через множество условностей. Она была старше его на восемнадцать лет и не владела русским языком, а он не говорил по-английски. Но они поженились, объединив свои фамилии и своё большое чувство в одно целое. Отныне они оба подписывались Дункан-Есенин.
Однако брак с Айседорой Дункан сложился не вполне удачно. Они часто ссорились, скандалили, расходились и снова страстно сходились. Окончательный разрыв был неминуем. В стихотворении «Сыпь, гармоника! Скука…Скука…» Есенин передал то, что происходило в его душе в тот период. Через два года после трагической смерти поэта, Дункан погибла, удушившись собственным шарфом.
С краткой биографией и творчеством Есенина учащиеся знакомятся в 5 классе. В ней бытует распространенное заблуждение о якобы взаимной ненависти между Есениным и Маяковским. Действительно, поэты часто и страстно спорили, упрекали друг друга. Нередко доходило до открытых стычек во время публичных выступлений. Но это не говорил о том, что они не признавали талант друг друга. Наоборот, хвалили и восхищались. Однажды даже Маяковский сказал, что «душка Есенин» «жутко талантлив», при этом попросил этих слов ему не передавать.
Последней женой поэта стала Софья Толстая – родная внучка великого русского писателя. Она стремилась быть идеальной спутницей известного поэта: окружила его заботой, вниманием и помогала ему с изданием его собственного собрания сочинений. Но музой его так и не стала. Он не любил её, и вместе с тем её аристократическое происхождение вызывало в нем замешательство и робость. И всё же немилой сердцу Софье выпало горе остаться вдовой эпатажного поэта.
Тело мёртвого Есенина было найдено 25 декабря 1925 года в номере гостиницы «Англетер». Интересно заметить, что накануне он кровью написал стихотворение «До свиданья, друг мой, до свиданья…». Существовало две версии его трагического ухода. По официальной – он закончил жизнь самоубийством, написав при этом прощальный стих-послание. По другой – это было политическое убийство, а стихотворение было написано кровью, потому что в номере не оказалось чернил
Моя мама в молодости по совету родителей пошла учиться на медсестру , но так и не смогла работать в больнице стала бояться крови