Казка розказує про маленького хлопчика , що впав із зірки. Його у холодну зимову пору знайшли двоє лісорубів і забрали до себе.
Хлопчик виростав і ставав все вродливішим. Мав “біле й ніжне
личко, мов вирізьблене із слонової кістки, і золоті кучері – як пелюстки
нарциса, і губи – як пелюстки червоної троянди , і очі – як фіалки” .
Проте краса зовнішня обернулась йому на шкоду. Хлопчик дуже зазнався і
почав вважати себе кращим за всіх. День у день ставав він жорстокішим .
Почав насміхатися з немічних , кривдити тварин, поводитись невдячно зі
своїми рятівниками. Прогнав свою власну матір , яка прийшла жебрачкою .
Всі ці погані вчинки свідчили тільки про красу зовнішню , але чарстве
серце всередині.
Та глузування з власної матері повернулись тим , що хлопчик
втратив свою вроду. Тепер всі почали насміхатись з нього , як це він
раніше робив іншим. “Це , певне , така кара за мій гріх”, – зрозумів
хлопчик та й пішов шукати матір по всьому світу. Багато лиха зазнав він у
тій далекій дорозі. Його черстве серце стало уважним та співчутливим до
оточуючих. Так гидка врода зробила його внутрішньо красивим.
Мені сподобалась казка, адже вона має радісне закінчення. До
хлопчика повернулась його краса. Але тепер він вже був вродливим королем
з чуйним серцем та доброю душею. Хлопчик став по-справжньому красивим.
Когда утенка заболеет Ты будешь переживать Мне грустно от того что она заболела тебе радостно когда когда нас с тобой
Залуский Ян Кшиштоф - главный герой рассказа.
Калека, у которого от рождения нет рук; у него большая голова, бледное лицо "с подвижными острыми чертами и большими, проницательными бегающими глазами". Ноги "длинные и тонкие", с их помощью "феномен", как его называет сопровождающий, "долгоусый" субъект, снимает с головы картуз, расчесывает гребенкой бороду, крестится и, наконец, пишет па белом листке "ровную красивую строчку": "Человек создан для счастья, как птица для полета".
Эта фраза и есть"парадокс". "Человек создан для счастья, только счастье не всегда создано для него", - говорит он позднее.
Короленко, не раз показывавший болезни и человеческие увечья, усиливает парадокс Залуского не только для более острого изображения взаимоотношений между людьми (растерянное высокомерие доктора Дударова и достоинство Залуского), а ради утверждения идеи всего своего творчества:
"Жизнь.. . кажется мне проявлением общего великого закона, главные основные черты которого - добро и счастье. ..Общий закон жизни есть стремление к счастию и все более широкое его осуществление".
<span>Именно врожденное несчастье Залуского помогло ему выразить эту свою заветную мысль с особой убедительностью.
</span>
Очень красивый рассказ что даже душа порхает там есть смысл и наверно автор своим трудом гордится
Потому что у него и так отобрали 2 любви: первую к Татьяне , а другую ккал Муму. И из-за этого ему и так было тяжело!