В образі жінки Тарас Шевченко традиційно втілює узагальнений олюднений образ України, яка уявляється йому незахищеною істотою, що втратила свої часи раю. Тому, можливо, поет вдається у своїх творах переважно до образів жінок-покриток, ославлених, зневажених, але прекрасних у своїй материнській любові, своїй чистоті.
У тому шляху, який протягом життя проходять героїні творів Т. Г. Шевченка, немовби втілюється цілий шлях людства, що його необхідно пройти для морального очищення, одухотворення.
Коли ми говоримо про жіночу долю в творах Т. Шевченка, на думку спадають перш за все три його знамениті поеми: «Катерина», «Наймичка» і «Марія».
Написані в різні періоди, ці поеми істотно відрізняються за стилем, за авторськими настановами. У «Катерині» переважає романтична піднесеність, у «Наймичці» — змалювання конкретної життєвої ситуації, у «Марії» — прагнення символічного узагальнення. Однак всі три твори дуже тісно пов’язані між собою cхожістю життєвого конфлікту вони немовби становлять цілісний триптих. Євген Сверстюк писав з цього приводу: «Якщо «Катерина» —поема-притча про зневажену й зруйновану любов, що не вміла шануватися, здатну світити за всяких обставин, то «Марія» — поема-міф про святу любов, яка в людській душі возобновилась і досі світить в «душі скорбящій і убогій».
В образах трьох жінок Шевченко немовби подає три сходинки наближення людини до вічних істин, до мудрості й краси.
Усі три жінки опинилися в однаковій ситуації — народили позашлюбну дитину, і це стосується навіть біблійної Марії, яку поет робить земною жінкою і, водночас, символом чистої жіночності, материнства.
Усі три жінки — Катерина, наймичка Ганна, Марія — вродливі, добрі, лагідні, смиренні. Вони через свою наївну щирість чинять гріх і стають покритками.
В образі Марії це суперечить біблійній оповіді, адже ми знаємо про непорочне зачаття її. Однак не слід вбачати в цьому атеїстичних поглядів Т. Шевченка, скоріше за все, таке навмисне «зниження» образу потрібне було йому для більшої правдивості зображення.
Катерина стоїть ніби на найнижчій сходинці цього душевного очищення. Найтяжчий гріх її полягає в тому, що вона наклала на себе руки і відступила перед силою зла, уособленого в образі москаля, тобто мимоволі дала йому більшу силу, прирікаючи на смерть свого власного сина. Отже, Катерина виявила слабкість, схибила перед своїм материнським обов’язком.
Автор не засуджує героїню за її слабкість, а навпаки, жаліє. Бо вона є уособленням усіх слабких і беззахисних, тих, хто потребує опіки сильних, хто потребує віри й терпіння.
Наймичка Ганна — це сильніша людина, яка віддала своє життя синові, виховала його, була з ним поруч. Тобто вона спокутувала свій гріх щоденним стражданням і працею, зробивши все задля щастя сина.
Іван Франко так оцінив цей образ: «Наймичка — натура безмірно глибока, чуття у неї не тільки живе, але сильне та високе, любов до дитини така могуча, що перемагає все інше, заслонює перед нею весь світ, заставляє забувати про себе саму, віддати все своє життя не для хвилевої покути, але для довгої жертви на користь своєї дитини».
І найвищий щабель краси материнської любові, чистоти почуття — це Марія. Плід її жіночого гріха став спасінням для всього людства. А після розп’яття Христа, свого Сина, Пречиста Діва знайшла в собі сили надихнути своїм «святим огненним словом» апостолів, що виявилися «нетвердими й душеубогими» людьми. Ця слабка й змучена жінка єдина в тяжку годину не втратила віру, понесла естафету добра, не дала йому зникнути, тобто віддала себе у жертву людству, яке вбило її сина. Жертва цієї матері — це символ всепрощення й любові до всього сущого, символ вищої мудрості, яка цінніша за сьогоденні інтереси, почуття й образи.
Іван Франко дав дуже високу оцінку третій поемі Т. Шевченка: «Шевченкову поему «Марія» треба зачислити до найкращих, найглибше задуманих та гармонійно викінчених поем Шевченка. Вона займає визначне, з деякого погляду навіть перше місце між поемами Шевченкової поетичної творчості» .
Марія стала загальним ідеалом людини у Шевченковому «Кобзарі»:
О світе наш незаходимий!
О ти, пречистая в женах!
Благоуханний сельний крине!
Шевченко надає жінці визначну роль у творенні українського національного життя. Так, у «Катерині» він перш за все підкреслює, що дівчина українка, й за моральними якостями протиставляє її «москаликові». Жінка для Шевченка — хранителька родинного вогнища, продовжувач роду. Жінка зберігає затишок оселі й мову, якої навчає своїх дітей. Саме на жінку, як ми бачимо в поемі «Марія», поет покладає роль у спасінні людства від зла й нелюбові. І долі жінок з поем Т. Г. Шевченка відображають загальну долю людства й українського народу. А отже, і його сподівання на відродження.
Акакий Акакиевич в повести "Шинель" Гоголя - это "маленький человек", одинокий и беззащитный. Он становится жертвой человеческого безразличия и жестокости.
Акакий Акакиевич Башмачкин - это собирательный образ мелкого чиновника, забитого, униженного и оскорбленного.
Мне кажется, любовь похожа на дерево. Из семечка симпатии вырастает побег привязанности. На нем распускаются цветы влюбленности, а затем зреют плоды - любовь. Их может разрушить гниль предательства, засуха равнодушия, мороз обид. Как за садом, за отношениями нужно ухаживать, их нужно беречь. Тогда любовь окрепнет и будет защищать от всех жизненных невзгод.
С детства мы знаем басни Крылова. Понятные, легкие, мудрые стихи западают в душу. Нравоучение — а оно в басне присутствует обязательно — понемногу усваивается, и сила его воздействия огромна. Басни учат быть честным, любить Отечество, трудиться для блага людей, помогать слабым, не лгать, не завидовать. Они предостерегают от дурных поступков и подсказывают хорошие. <span>Все знают басню «Квартет», в которой говорится о том, как Осел, Козел, Медведь и Мартышка затеяли сыграть квартет, не владея ни умением, ни слухом. Эта басня была напечатана в 1811 году. Некоторые современники Крылова решили, что в ней высмеяны скучные заседания литературного общества «Беседа любителей русского слова», разделенного на четыре разряда. Вспомним, что музыкантов тоже четверо. Другие ощутили в басне насмешку над Государственным советом и его четырьмя департаментами. Впрочем, такое понимание басни быстро забылось. Читатели последующих поколений называют «Квартет», желая сказать, что работать нужно умеючи, а пересадки и перестройки сами по себе делу не помогают. </span>
<span>Многие басни Крылова — «Лебедь, Щука и Рак», «Парнас», «Демьянова уха», «Осел и Соловей», «Троеженец» и другие — также были написаны по поводу каких-то действительных происшествий. Но частные случаи забывались, а в баснях оставалось то народное, общее, что было заложено в них писателем, и они продолжали жить, непрерывно как бы обновляя свое содержание. В сознании русского читателя слово «басня» давно срослось с именем Крылова. Он писал пьесы, журнальную прозу, стихи, повести, но больше всего ему удавались басни — короткие произведения по десять, двадцать, сорок строк. </span>
<span>Вершиной творчества Крылова была не столько отдельно взятая басня, пусть и самая знаменитая, а их соединение, сочетание, то есть книга басен, состоящая из всех произведений этого жанра, общее число которых доходит у Крылова до двухсот пяти. Так думал сам писатель. Исследователи установили, что, формируя сборники своих басен, он отчетливо определял местоположение каждой. И соотношение между ними придавало смысл каждому разделу сборника — «книге», как выражался Крылов. Располагал он басни в разные годы по-разному, иные исключал, всегда прибавлял новые, сохраняя в книгах примерно равное число произведений.</span>