Ответ:
<h2>Байрон «Хотів би жити знов у горах» у перекладі Д.Паламарчука. Аналіз. </h2><h2 /><h2> </h2><h2 /><h2>Вірш «Хотів би жити знов у горах» написаний дев’ятнадцятирічним Байроном у 1807 році, коли він був ще студентом Кембриджа. Цей вірш входить до першої збірки віршів молодого поета «Години дозвілля» (Hours of idleness).</h2><h2 /><h2>Головна тема вірша – протест проти загальноприйнятних норм моралі тогочасної Англії.</h2><h2 /><h2>Ідея – втеча з сьогодення до радісного світу минулого дитинства.</h2><h2 /><h2>Вірш являє собою внутрішній монолог поета, який живе у духовній пустці, без любові та друзів. Такі самі ідеї турбували його сучасників. Тому поезія Байрона віддзеркалює основні проблеми того часу.</h2><h2 /><h2>Художні особливості вірша:</h2><h2 /><h2> </h2><h2 /><h2>Епітети: дитям безжурним, в морях суворих, хвиль розбурханих, Англії пихатій, грізний океан, вертепний галас, втіх нещирих, дух похмурий мій, небо грозове.</h2><h2 /><h2> </h2><h2 /><h2>Порівняння: душа, мов птах прип'ятий; як мені з душного світу, мов голуб до свого кубла, у небо грозове злетіти.</h2><h2 /><h2> </h2><h2 /><h2>Риторичні звертання: дай утекти мені, талане, на лано урвищ і горбів; То, Правдо, промінь твій жорстокий вернув мене у ниций світ; А ти, о Жінко, світоч вроди.</h2><h2 /><h2 /><h2>Риторичні запитання: Навіщо ж темрява ховає той знак останньої межі? Де ж друзів коло? Чом не склалась та приязнь вірна і свята? </h2><h2 /><h2 /><h2>Метафори: серце стало крижаним; тамує келих скорботу й біль; я серцем завжди сирота; в серці в мене стільки льоду; світ лукавства і облуди.</h2><h2 /><h2 /><h2 /><h2 />
Благодаря велекодушному вспомоществованию петербургского климата болезнь пошла быстрее, чем можно было ожидать, и когда явился ДОКТОР, то он пощупавши пульс. Сказал хозяйке "а вы , матушка,и времени даром не теряйте,закажите ему теперь же сосновый гроб, потому что дубовый будет для него дорог"
Ответ на вопрос: Доктор
Приход осени,наступление осени
Порівняльна характеристика Ровени та Ребекки (За романом В. Скотта
«Айвенго» ) У романі В. Скотта «Айвенго»
виведені два образи прекрасних дівчат — Ровени та Ребекки. Обидві вони молоді,
дуже красиві, розумні, виховувалися без матерів. Їх постійно оточувала любов і
ласка ближніх, велика розкіш.
Але і соціальний стан, і характери у них
різні. По-різному вони поводяться в критичних ситуаціях, по-різному склалася і
їхня доля.
Ровена — знатна саксонка, нею опікувався Седрик Ротервудський.
Опікун обожнює її, ні в чому не відмовляє і пов’язує з нею свої надії на
відновлення влади саксів. Через це він навіть виганяє свого сина і позбавляє
його спадку. Проте Ровена рішуче протистоїть шлюбові без любові з нащадком
князівського роду Альтестаном. Потрапивши у полон, дівчина, що звикла до
загального поклоніння, втрачає свою волю, плаче. Тільки щасливий випадок рятує
її, а потім доля знову посміхається їй і вона стає дружиною коханого лицаря
Айвенго.
Ребекка — дочка багатого єврея Ісаака. Її плем’я постійно
зазнавало гонінь та принижень. І хоча дівчина виросла, не знаючи ні в чому
відмови, все ж зрозуміла, що їй потрібна велика сила волі, знання, «щоб вижити в
цьому жорсткому світі».
Вона навчилася лікувати, допомагала всім, хто
цього потребував. У критичні хвилини шукала виходу, і, не знайшовши його,
віддала перевагу смерті, а не безчестю. Вона дуже сильна натура. Не знайшовши
відповіді на свої сердечні почуття, Ребекка вирішує зайнятися доброчинними
справами: лікувати, допомагати страдникам. Вона й далі підтримуватиме честь і
гідність свого народу, оберігатиме віру предків.
Ці жіночі образи
відіграють значну композиційну роль, допомагають глибше розкрити характери
головних героїв та відобразити історичну епоху. Їх краса, розум та доброта
<span>облагороджували той жорстокий світ.
</span>