Ну вообще Пушкин он делает рассказ предсказуемым а швабрин и гренев они из за Маши мироновой конфликтовали
Когда швабрин предложил Маше выйте то она отказалась тем самым проявив храбростью перед швабрином хотя была трусихой
Як по-різному і несподівано показана справді людська, душевна сутність Тараса і Остапа. Зовні суворий і непохитний, здавалося б, навіть жорстокий і грубий, Бульба «думав про давню давнину … Він думав про те, кого він зустріне на Січі зі своїх колишніх товаришів. Гадав, хто вже, які живуть ще. Сльоза тихо туманила його зіниці, і посивіла голова журливо похилилася ». Священною є пам’ять минулого, вірність товаришам, людському обов’язку і почуття! Так само і суворий Остап: виявляється, він весь у спогадах про залишену матері: «Він душевно серце сльози бідної матері, і тільки це його бентежило і змушувало в задумі хилити голову». Не те Андрій, думи якого в Києві, де зустрів він прекрасну полячку, дочка ковенської воєводи.Привільні, багаті степу, за якими «ніколи плуг не проходив», відкривають не тільки радість прилучення до квітучої природи: у «лайливе, важкий час» вони ховали постійну загрозу, не раз ставали «чистим полем», місцем кривавих зіткнень, де з орулшем в руках необхідно було відстоювати право на вільне життя від ненависного ворога-кочівника. І варто було Тарасу Бульбі побачити «маленьку, чорніли в далекій траві точку» – танцював татарина, як ураз приймаються найсуворіші заходи безпеки, щоб уникнути можливої засідки або відкритого нападу. Прискакавши до річки, вони «довго пливли нею, щоб сховати слід свій». Степ таїла в собі небезпеку, постійно загрожувала життю людини, вимагала пильною захисту, озброєної охорони.<span>Три дні тривав шлях Тараса Бульби та його синів. Нарешті показався Дніпро: «Ось він блищить удалині і темною смугою відокремився від обрію. Він дихав холодними хвилями і стелився ближче і ближче, аж нарешті охопив половину всієї поверхні землі. Це було те місце Дніпра, де він, досі здавлений порогами, брав, нарешті, своє і шумів, як море, розливаючись на волі …> Незабаром загін Тараса Бульби виявився при в’їзді в Запорізьку Січ. Учні повинні звернути увагу, як урочисто Тарас Бульба та його сини готуються до в’їзду: «Козаки поправили коней. Тарас підбадьорився, підтягнув дужче на собі пояс і гордо розправив рукою вуса. Молоді сини його теж оглянули себе з ніг до голови з якимось острахом та невиразною втіхою, і всі разом в’їхали в передмістя, що було за півверсти від Січі ». Адже настає найвідповідальніший момент їхнього життя – прилучення до вільному запорізькому війську!</span>
В жизни каждого человека самая главная ценность родители и близкие люди.
В моей жизни самое ценное мама.Мама всегда мне поможет.Я очень сильно её люблю и ценю.Мама позаботиться обо мне. С ней мы ходим в магазин,или куда-нибудь еще. Она самфй близкий и бесценный мне человек.
Берегите своих мам, никто кроме них не будут та сильно вас оберегать и любить!
Моя мама по выходным обычно печёт блины. Я очень люблю помогать ей в этом деле. Моя помощь обычно заключается в протирании сковороды маслом, наливанием теста и снятии уже готовых блинов на тарелку. Но однажды произошло запоминающее событие.
Была суббота. Мы, как обычно, с мамой пекли блины. Они очень хорошо пропекались и каждый следующий блин был румянее предыдущего. Мама вышла из кухни, а я налил черпачком тесто на сковороду и стал ждать.
Мама всё не шла и не шла, а блин уже было пора переворачивать. Но как? Я никогда этого не делал. Нужно было что-то решать: бежать за мамой или попробовать справиться самостоятельно. И я решился! Взял лопаточку, поддел блин и попытался его перевернуть...
Ничего не получилось — блин сложился как бутерброд. Я старался его развернуть, но ничего не получалось. В это время в кухню вошла мама и увидела, что случилось. Я начал оправдываться и объяснять произошедшее, но мама лишь улыбнулась и сказала: «Не переживай. Первый блин всегда комом. Ты мне очень помог».