1.Лермонтов подчеркивает, что для Печерина человек- средство. Он украл Беллу, только потому что он так хотел и даже не задумался, что девушка погибнет. Так же он говорит и о Мэри, он сравнивает ее с цветком, который можно сорвать, надышатся, а потом бросить, что бы подобрал кто-нибуть другой.
Как недогадлива ты, няня! (А. Пушкин)
<span>Как хорошо ты, о море ночное! (Ф. Тютчев) </span>
<span>Прощай же, пора, моя радость! Я спрыгну сейчас, проводник (Паст. ) </span>
<span>мой милый, мой нежный, прекрасный сад!. (Чехов) ; </span>
<span>Старик! О прежнем позабудь… (Лермонтов)</span>
У книзі Юрія Винничука “Місце для дракона” все перевертається з ніг на голову: дракон зовсім не лютий і кровожерливий хижак, що поїдає пишних молодиць, а добрий травоїдний мрійник та романтик. Тішиться метеликам, пише вірші та читає Біблію. Біля його печери замість людських останків милують око доглянуті клумбочки мальв, а своє полум’яне дихання він спрямовує тільки вгору – щоб не нищити природу. А найцікавіше, що дракон, він же Грицько, пише вірші. Лише одна річ залишається незмінною: у світі й досі діють “драконячі закони”. Традиції, мислить володар, у князівстві якого миролюбно живе дракон Грицько, зобов’язують будь-що вбити дракона. Тож князівські посланці скликають лицарів із усіх усюд, проте, зібравшись докупи, відважні лицарі… роз’їхались, адже “лютий хижак” й гадки не мав з кимось боротися, щоб бува не завдати нікому шкоди. Ось така каламбурна зав’язка Винничукової повісті-казки. Далі, як за сценарієм, розпочинається підступна гра на людських, тобто на драконячих, емоціях: князь усе частіше навідується до свого буцімто друга дракона й розповідає про свої клопоти через нього. М’якосердий Грицько, він же “кровожерливий” дракон, погоджується битися з лицарями, щоб догодити князеві. “Життя володаря не варте й одного рядка поета”, – розпачливо промовляє Грицькові його наставник і вчитель, самотній старий пустельник. – “Навіщо виховував у ньому розуміння краси й добра? Навіщо зробив з нього поета? Поети так тяжко помирають, і нема їм на цьому світі місця, бо вони нетутешні”. Продовжуючи демонструвати весь парадокс того, що відбувається, автор укладає в уста дракона не менш парадоксальну прощальну молитву до Господа. Але чи принесло вбивство дракона спокій та мир у князівство? Ні, воно лише пробудило лихі інстинкти. “Що станеться, коли народові буде замало смерті змія, бо зло ним не вичерпалось? Що буде, коли він кинеться шукати й інші джерела зла? Одного дракона на всю державу замало. Де взяти ще стільки драконів, аби кожен мав кого розп’ясти? Де взяти стільки юд, аби мали на кого перекласти провину? Коли народ не має кого проклинати – сили його підупадають. Боже! Пошли нам драконів!” – роздумує автор.
Роман Александра Сергеевича Пушкина «Дубровский» является обличительным противопоставлением чести обману, помещичьей власти крепостному бесправию, разгульного прожигания жизни бедняцкому существованию.
Несправедливость
Пушкин воплотил в образ Троекурова все пороки дворянской знати. Подлый обман считался нормой среди таких богачей. Руководствоваться высокими моральными принципами считалось низшим занятием, уделом слабых мира сего.
Троекуров был неуправляемым в своих деспотических наклонностях и бесконечных издевательствах не только над своими крестьянами, но и над гостями, равными ему по сословию и рангу. Власть денег закрывала рты всем недовольным.
Такое явление привычно для хода истории многих государств. Не ново оно и для России. Автор описывает сложившуюся ситуацию, применяя такие слова, обороты, сравнения и выбирая сюжеты так, что читателю становится ясно: писатель с большим сочувствием относится к униженной бесчинством стороне. Отчетливо прослеживается пушкинская ирония по поводу беспредела, учиняемого Троекуровым, то бишь барской знатью вообще.
Мастерски сравнивает автор жизнь крестьян с собачьей долей. В то время, когда люди голодают и бедствуют из-за жадности и подлости помещика, его собаки получают вкуснейшую еду, медицинскую помощь, уход, не знают что такое холод и скитания.
Защитники
Прототипом Троекурова выступает Дубровский-старший. Он рассудителен, честен, порядочен и справедлив. Но преданность высоким идеалам оказывается слабее звона монет и Троекуров незаконно получает имение Дубровского в свои владения. Несправедливость и обман снова торжествуют.
Крестьяне не хотят страшной участи, но боятся высказать вслух свои протесты. Море людских жизней становится все менее спокойным, предвещая грядущую бурю. Самой большой волной, набежавшей на помещичьи берега, стал обманутый наследник Владимир Дубровский. Все народное негодование выплеснулось в его мести Троекурову.
Автор вложил в образ Владимира романтические черты и высокоморальные принципы. Автор идеализирует Дубровского, проводя невидимую параллель между его образом и надеждой на светлое будущее, на лучшую участь русского народа.
Пушкин подводит повествование к победе добра над злом, ликованию справедливости и процветанию честности среди отношений в обществе. Он оставляет лазейку для возвращения поборников справедливости, дав возможность Дубровскому и товарищам исчезнуть, избежав наказания.