Іліада» - один із найдавніших, найвидатніших і найвеличніших творів світової літератури. Значення «Іліади» можна вимірювати не лише її впливом на світову літературу, а й кількістю мов, на які її було перекладено, числом цих перекладів, їхніх видань і перевидань.
За відтворення рідною мовою «Іліади» не раз брались і українські поети-перекладачі. І от перед нами ще один повний поетичний переклад цього епосу, що його слухають і читають люди в усьому світі вже не менше, як 2700 років. Чи лише тому, що цей віршований епічний твір такий давній, його читають і слухають - зрідка в оригіналі, а найчастіше - в перекладі різними мовами світу? Очевидно, є в ньому щось таке, що привертає до себе увагу звичайних слухачів та читачів і вчених-дослідників.
* * *
З «Іліади» й «Одіссеї» починається давньогрецька література. Греки ставили їх вище за все, що було створено ними в художній літературі. Автор трагедій Есхіл сказав про свої твори, що вони є лише «крихтами з розкішного бенкетного столу Гомера». Ці епічні поеми стали для греків скарбницею поезії, джерелами давньої історії і взагалі найвищої мудрості. На легендарного автора цих поем - Гомера - ми знаходимо посилання в різних літературознавчих, історичних, політичних, філософських трактатах як на найвищий авторитет. «Іліада» й «Одіссея» стали такими невід'ємними складниками античної культури, що з них починалася і ними закінчувалася всяка освіта. Слід сказати, що гаданому авторові цих епічних творів було побудовано храм Гомерейон у столиці Єгипту Александрії за правління Птолемея IV Філопатора, де Гомерові віддавали шану, як богові, перед його статуєю, яку оточували символічні зображення міст чи країв, що сперечались між собою за право бути місцем його народження. Про поширеність рукописів «Іліади» й «Одіссеї» в античному світі можна скласти уявлення хоча б із того, що більше половини знайдених у Єгипті на початку XX ст. літературних папірусів складають уривки обох епічних поем. [3]
Мова, стиль, образи, ідеї цих творів пронизують всю античну літературу. Великий грецький філософ Платон сказав про Гомера: «Цьому поетові Еллада завдячує своїм духовним розвитком». Крім їх суто поетичних достоїнств, «Іліада» й «Одіссея» цінні для нас ще й тим, що, незважаючи на властиві кожному епосові перебільшення і прикрашування зображуваного, вони розкривають перед нами картину суспільного життя грецьких племен давньоахейської епохи, героїчного віку XIII-XII ст. до н. є. і VIII ст. до н. є., на яке припадає перше оформлення «Іліади».
<span>Отже, ім'я Гомер ми вживаємо для означення невідомих нам малоазіатських іонійських поетів VIII ст. до н. є. Остаточно «Іліада» була завершена і зафіксована на письмі, згідно з античною традицією, - десь наприкінці VI ст. до н. є. Немає сумніву в тому, що навіть і після цієї фіксації тексти обох епічних поем зазнали певних змін - скорочень і додатків (так званих інтерполяцій).</span>
На картине И. Н. Крамского изображён убелённый сединами старец с завораживающим взглядом. Глаза этого человека, будто устремлены в прошлое, к тем легендарным временам, о которых он рассказывает. За чуть всклокоченной бородой прячется сильный подбородок. Наверняка, такой же, как у какого-нибудь богатыря, Добрыни Никитича или даже Ильи Муромца. Одежда старика вся в заплатках. Скорей всего, ему приходится много путешествовать по городам и сёлам, рассказывая всем о великих подвигах русских богатырей.
<span> Комедия «Горе от ума» была завершена
Александром Грибоедовым в тысяча восемьсот двадцать четвертом году. Эту комедию
не зря называют бессмертной, в ней есть особенность переплетения двух сюжетных
линий – любовная лирика и борьба двух сил: Чацкого и фамусовского
общества, то есть «века нынешнего» и
«века минувшего».</span><span> Самым ярким представителем «века
минувшего» является Фамусов. Фамусов –
дворянин, помещик, вдовец, который любит свою дочь и заботится о ней. Он по-своему
не глупый, живёт по своим принципам. Для него самое важное – чины, примером
этого является Максим Петрович, Фамусов говорит: «Учились бы на старших
глядя». Он хочет отдать свою дочь за
богатого человека, которым является Скалозуб. Он живёт по старым принципам, по
нравам высшего света. В своих крепостных он не видит людей, называет их
«ослами», «чурбанами». А каждому вышестоящему он пытается угодить и таким
образом выслуживается.</span><span> Молчалин – порождение фамусовского
общества, он не только вобрал в себя его самые худшие черты, но и развил их до
абсурда. Он не дворянин, но стремится сделать карьеру, служа у Фамусова
секретарем. Фамилия Молчалина говорит сама за себя. «Вот он на цыпочках и не
богат словами», - говорит Чацкий. Высшее счастье он видит в том, чтобы «и
награжденья брать, и весело пожить», поэтому главными его чертами являются
низкопоклонство и угодничество. Молчалин очень коварен. В любви
безнравственный, потому что он ухаживает за Лизой, но признается в любви Софье.
С Софьей он держится почтительно, потому что она дочь его начальника, и это
может послужить ему в будущем.</span><span> Особое место в комедии занимает Чацкий
Александр Андреевич. Чацкий – молодой дворянин, представитель «века нынешнего».
Его характер сильно отличается от характера героев «века минувшего». Чацкий
очень умён, пылок, эмоционален, добр. Его речь грамотная, а его ум проявляется
в точных характеристиках, которые он дает гостям Фамусова: «Я странен, а не
странен кто ж? Тот, кто на всех глупцов похож; Молчалин, например…». Он презирает
«век минувший» и говорит: «Прямой был век покорности и страха». Чацкий человек
дела, он служит, он размышляет о будущем и пробует изменить его. Главная
жизненная цель Чацкого – «Служить бы рад – прислуживаться тошно». Чацкий - это тот человек, который испытывает «горе
от любви», так как он искренне любит Софью, но Софья предпочла Молчалина. И тут
Чацкий восклицает: «Молчалины блаженствуют на свете!». Для Чацкого любовь – это
большое, святое чувство. Чацкий видит всё, что происходит в фамусовском обществе,
поэтому произносит свой известный
монолог «А судьи кто?...». В этом монологе он указывает все пороки фамусовского общества, например:
«…Защиту от суда в друзья нашли, в родстве…». Также слова не нравятся
фамусовскому обществу, поэтому от него он встречает отпор. Его продвинутые
мысли пугают. Победой Чацкого является его отъезд из этого общества. Он
остается самим собой, не теряет себя. Но с другой стороны – он побежденный.
По-мнению Гончарова: «Чацкий сломлен количеством старой силы, нанося ей в свою
очередь смертельный удар количеством
силы свежей».</span><span> Комедия «Горе от ума» актуальна и по сей
день. Время другое, а люди всё те же. В этом произведении мы находим героев
нынешних дней. Современному обществу характерны все проблемы, которые были так
близки и тому обществу. В наше время тоже встречается низкопоклонничество,
угодничество и чинопочитание. На мой взгляд, Чацкий необходим обществу, так как
такие как он, вносят изменения в каждое общество. </span>