Деві – головний герой оповідання Джеймса Олдріджа, який протягом усього твору постає перед нами персонажем, який змінюється, розкриває свою душу та являє світові свої справді вражаючі моральні якості.За допомогою цитат я б хотіла більше охарактеризувати цього видатного хлопчину:Хлопчик обділений увагою, материнською турботою та батьківською опікою, а батько вважає приблизно так: «…десятирiчного сина, що народився надто пiзно i, – Бен розумiв десь у глибинi душi, – чужого їм обом, самотнього, неприкаяного хлопчика, який у десять рокiв розумiв, що мати ним не цiкавиться, а батько – стороння людина, яка не знає, про що з ним говорити, рiзка й небагатослiвна в тi лiченi хвилини, коли вони бували разом.» З цього ж уривку ми маємо можливість дізнатись, що дружніх стосунків між батьком та сином немає, вони абсолютно чужі одне одному люди.Навіть коли Деві чогось боїться, він не подає виду, а, навпаки, намагається побороти свій страх та цікавиться будь-чим новим: «Маленький “Остер” нещадно кидало в розпеченому повiтрi то в один, то в другий бiк, але переляканий хлопчина все ж не губився i, вiдчайдушно смокчучи цукерку, розглядав прилади, компас, рухливий авiагоризонт.»Головний герой відрізняється від пересічних дітей практично всім, навіть голосом: «…вiдповiв хлопець тихим i несмiливим голоском, не схожим на грубуватi голоси американських дiтей.»Деві перебуває в постійному напруженні та дуже боїться власного батька: «Коли вiн про що-небудь запитував батька, голос його зразу ставав сумним: вiн наперед чекав рiзкої вiдповiдi. Тепер хлопчик уже й не пробував розмовляти i мовчки виконував те, що йому наказували.»Зміна думки батька про сина в екстремальній ситуації: «”Вiн, здається, хлопець розвинутий”, – подумав Бен, дивуючись чудному напрямку своїх думок. Цей хлопець iз спокiйним обличчям був чимось схожий на нього самого: за дитячими рисами приховувався, можливо, твердий i навiть невгамовний характер. Але блiде, трохи широкувате обличчя виглядало зараз нещасним.»Хлопець бере на себе відповідальність, аби врятувати життя батькові. Батько пишається сином:«Отже, Девi все-таки запам’ятав, що треба вирiвняти лiтак, держати потрiбнi оберти мотора i швидкiсть! Вiн це запам’ятав. Славний хлопчина! Вiн долетить, Вiн впорається! Бен бачив рiзко окреслений профiль Девi, блiде обличчя з темними очима, в яких йому так важко було щось прочитати.»У фіналі твору перед нами постає картина об’єднаної родини. Ми розуміємо, що у хлопчика зміниться доля та життя стане набагато кращим. І головне те, що врешті-решт у Деві з’явиться люблячий <span><span><span /></span></span>
Есенин поэт у него такие красивые стихи я бы их учила и учила.
Красивые стихи.
Торжество Человека над природой – одна из основных идей сказок Киплинга. Как и в сказке “Отчего у Верблюда горб”. Верблюд за неподчинение Человеку и отказ служить ему наравне с Конем, Псом и Быком был наказан Джинном. И действие этого произведения начинается тоже на заре возникновения жизни: “В самые первые годы, давно-давно, вся земля была новенькая, только что сделанная”. Верблюд так и не смог наверстать эти упущенные три дня, имеет в наказание горб и не может научиться вести как себя нужно.
И все это потому, что Человек – венец природы, автор ставит его над всем живым, а отказ служить ему верой и правдой наказывается самым суровым образом. Киплинг в этих сказках берет на себя роль древнейшего летописца – свидетеля создания мироздания с его порядками. При этом писателя больше волнует не научная подлинность, а идея доминирования человека над животными.
Жил был Соловей. Однажды к нему приходят 3 Разбойника и говорят:"Эй соловей отдавай что у тебя есть". А соловей отвечает"Ничего у меня нет но есть талант петь". Разбойники подумали подумали и говорят "Ну покажи нам свой талант петь" Услышали и говорят "Ухты.. Мы тоже так хотим " Ну тогда Приходите завтра утром суда и я вас научу. Разбойники обрадовались и убежали. Ну а завтра пришли они учиться. Ну и сталь лучшеми певцами в мире.