После того, как Левша показал государю подкованную блоху, тот очень обрадовался. Государь сразу приказал помыть и отправить в Англию, и подарить блоху. После приезда его отправили в гостиницу, там ему стало скучно, он позвал служащего и показал себе на рот, он проводил его в столовую. Там он вновь стал пить много вина, за обедом англичане пригласили его остаться у них, они бы дали ему образование, но он не дал согласия.
Левша очень понравился англичанам, они его оставили у себя в стране, они оценили его способности и талант, а курьера отправили назад. Левшу водили на экскурсии по фабрикам, изготавливающим металл, по мыльно-пильным заводам. Левше нравилось то, что каждый из работников был постоянно сытым, одет в специальную одежду и у каждого есть обувь, у каждого есть какое-то образование. Осматривая продукцию завода, он смотрел не на новые ружья, а наблюдал за тем, в каком состоянии хранятся старые. Посмотрев на все, Левша заскучал и попросился домой. Никак его не могли уговорить остаться, его отправили на корабле домой.
Всю дорогу домой он сидел на палубе и смотрел в сторону отчизны. На горе Левше на корабле оказался человек, умевший говорить по-нашему. Они с ним стали пить, заключили спор, кто больше выпьет и расскажет тайну. От того что два мужика много выпили им в воде стал казаться черт, из-за этого их заперли. Так их и привезли на Родину. По приезду того человека отправили в хорошую больницу, а Левшу оставили в квартале, его раздели и обокрали. Его хотели отправить в больницу, но без документов его нигде не принимали. Тем временем у себя дома проснулся тот мужик, с которым Левша пил. Он его быстро нашел в больнице, Левша сказал ему, что хочет кое-что сказать государю. При смерти он сказал, чтобы передали государю, чтобы не чистили ружья кирпичом, от этого они не будут стрелять.
У частинах від 1 до 4 описано життя дитини і матері. Жінка підкидає дитину під воротами двох старих бездітних хуторян Насті і Трохима. Ідилічно змальоване їх подружнє життя: вони зростали разом, побрались, важкою працею заробили собі статок. Але велика печаль спіткала обох — не мали вони дітей. Тому великою радістю для старих став їх прийомний син Марко. Через деякий час у домі з’являється молодиця, яка проситься у найми, бо ж тепер багато клопотів, у домі дитина. Важливим моментом у сюжеті повісті є готовність Ганни служити за будь-яку плату. Але вражає справедливість, чесність, вміння поважати працю Трохима. Він твердо знає, що важка праця коштує хороших грошей. Наймичка несамовито працювала, у рядках поеми описано як день і ніч не відходила молодиця від Марка, робила важко і самовіддано, спокутувала чим могла свій гріх. І тільки вночі дозволяла собі плакати. З четвертої по восьму частину Марко — дорослий, його мати-наймичка уже стара жінка. Марко чумакує, його прийомну матір поховали, а старий дід ледь пережив таку втрату. Перенести це нещастя йому помагала Ганна, вона весь цей час у родині, помітно, що вже давно вона стала її членом. Наймичку питає Трохим про те, з ким слід одружувати Марка. Мудрою і вистражданою колись була порада наймички. Нехай сам чоловік вибирає собі пару, саме так вчиняють люблячі й розумні батьки. Не шукаючи вигоди, вони дають дитині самій вибирати собі долю. Але відмовляється стати наймичка запрошеною матір’ю. Насправді вважає себе жінка великою грішницею, бо підкинула свою дитину. Суворо вона себе карає, а ще й скромна за характером і бідна, тому думає, що не має ані морального, ані соціального права сидіти запрошеною матір’ю на весіллі серед чесних і багатих людей. Уходить Ганна замість весілля у паломництво до Києва. Дорогою Працює, а коли вертається до Марка, завжди гостинці несе всій родині. Тільки собі нічого не купує. Така самовідданість породжує і у невістці Катрі повагу до старої. Вона миє старій ноги, пропонує відпочинок і подальше спокійне життя у родині. Але Ганна продовжує спокутувати, вимолювати свій гріх: до самої смерті ходить молитися у Київ. І тільки перед самою смертю повертається до Марка. Готова вона унести таємницю народження Марка із собою у могилу, але той уже повернувся з чумакування. І зізнання матері стає кульмінацією поеми. Жінка вважає, що все життя «каралася», тобто себе карала за свій гріх, а перед смертю можна сказати, що вона справжня матір Марка. Дуже зрадів Марко, бо любив Ганну все життя як матір. Але своїм останнім покаранням зробила Ганна неможливість відчути синовнє визнання і любов.
Для меня более близко 3 высказывание. Неважно, насколько длинная мысль, главное, чтобы было, над чем подумать в плане этой фразы. Все-таки у Л.Н Толстого красивая речь, но понять ее гораздо сложнее.
По древнейшей версии мифа, Прометей похитил с Олимпа огонь и передал его людям. Он поднялся на небо с помощью Афины и поднёс факел к солнцу. Дал людям огонь, скрыв его в полом стебле тростника (нарфекс) и показал людям, как его сохранять, присыпая золой. Этот тростник имеет внутренность, заполненную белой мякотью, которая может гореть как фитиль
<span>В истолковании, он изобрёл «огневые палочки» , от которых загорается огонь . По другому толкованию, изучал астрономию, а также постиг причину молний </span>
<span>За похищение огня Зевс приказал Гефесту (либо Гермесу) пригвоздить Прометея к Кавказскому хребту. По словам Дурида, он был наказан за то, что влюбился в Афину. Некоторые писатели относили действие мифа к пещере в области паропамисадов</span><span>Прометей был прикован к скале и обречён на непрекращающиеся мучения: прилетавший каждый день (или каждый третий день) орёл расклёвывал у Прометея печень, которая снова отрастала. Эти муки, по различным античным источникам, длились от нескольких столетий до 30 тысяч лет (по Эсхилу) , пока Геракл не убил стрелой орла и не освободил Прометея. По Эмпедоклу, демон, осквернивший себя, скитается вдали от блаженных 30 тысяч лет </span>
<span>Прометей указал Гераклу дорогу к Гесперидам. В благодарность Геракл убил орла стрелой из лука и убедил Зевса унять гнев. Когда Зевс освободил Прометея, он оковал у него один палец камнем от скалы и железом, с тех пор люди носят кольца</span>
Произведение Михаила Юрьевича Лермонтова «Песня про царя Ивана Васильевича, молодого опричника и купца Калашникова» относиться к жанру поэма.