Всё очень просто смотри І. Про що розповідає поема "Іліада"?
("Іліада" розповідає лише про один епізод з десятого року Троянської війни. Зображені в ній події містять всього 51 день. Однак поема дає максимально насичене зображення воєнного життя, по епізодах якого можна зробити висновки про тодішню війну взагалі.)
ІІ. Розповідь про гнів Ахілла та його наслідки.
(Ахілл був одним із найвидатніших вождів грецького воїнства, що було під Троєю. Одного разу він розгнівався на Агамемнона, якого обрали командуючим, за те, що той відібрав у нього полонянку Брисеїду. А відібрав Агамемнон полонянку тому, що, за велінням Аполлона, мав повернути її батькові, жрецю Аполлона під Троєю. Ахілл, посварившись з Агамемноном, йде з поля бою й скажиться своїй матері Фетиді, яка домагається від Зевса обіцянки покарати за це греків. Зевс не одразу виконує обіцянку, але потім греки зазнають поразки від троянців.)
ІІІ. Патрокл поспішає на допомогу.
(Улюблений друг Ахілла Патрокл поспішає на допомогу грекам, які потерпають від троянців. З дозволу Ахілла він вступає в бій і гине від руки одного з найвидатніших троянських героїв Гектора, сина Пріама. Це змушує Ахілла знову повернутися до бою.)
ІV. Історія могутності Ахілла.
(У пісні XVІІІ розповідається, як бог ковальського ремесла Гефест готує Ахіллу нову зброю. Тут докладно описується щит Ахілла, який мав круглу форму. У центрі його бог Гефест зобразив небо з зірками, сонцем, місяцем, а навколо нього - сцени з людського життя: сівба, збір урожаю, війна і мир, праця і свято, весілля й похорон. Усі ці сцени символізують вічний закон, що панує у всесвіті. А обрамляє все це "обід блискучий", який символізує Океан - алегорію фатуму, межі людських можливостей. Відома легенда про загибель Ахілла, якого його мати, богиня Фетида, намагалася врятувати від пророкованої під Троєю загибелі, бо він був також сином простого смертного Пелея, була встановлена, як вважають, пізніше. За легендою, Фетида купала Ахілла ще малим у водах священної річки Стікс, але тримала його за п'яту, і саме п'ята стала тим місцем, у яке вразив Ахілла розгніваний бог Аполлон. Відбулося це саме під стінами Трої.)
V. Воєнні події в "Іліаді".
(У піснях ІІ-VІІ змальовано ряд поєдинків, а пісні XІІ-XVІ зображують війну з перемінним успіхом для греків і троянців. Пісня XІX розповідає про те, як примирилися Ахілл та Агамемнон. А пісня XX містить оповідь про бої, в яких беруть участь і самі боги. Пісня XXІІ розповідає про смерть Гектора від руки Ахілла, а XXІІІ і XXІV пісні - про похорон загиблих героїв Патрокла й Гектора.)
Когда я был маленький, меня отвезли жить к бабушке. У бабушки над столом была полка. А на полке пароходик. Я такого никогда не видал. Он был совсем настоящий, только маленький. У него была труба: жёлтая и на ней два чёрных пояса. И две мачты. А от мачт шли к бортам верёвочные лесенки. На корме стояла будочка, как домик. Полированная, с окошечками и дверкой. А уж совсем на корме - медное рулевое колесо. Снизу под кормой - руль. И блестел перед рулём винт, как медная розочка. На носу два якоря. Ах, какие замечательные! Если б хоть один у меня такой был!
Я сразу запросил у бабушки, чтоб поиграть пароходиком. Бабушка мне все позволяла. А тут вдруг нахмурилась:
- Вот это уж не проси. Не то играть - трогать не смей. Никогда! Это для меня дорогая память.
Я видел, что, если и заплакать, - не поможет.
А пароходик важно стоял на полке на лакированных подставках. Я глаз от него не мог оторвать.
А бабушка:
- Дай честное слово, что не прикоснёшься. А то лучше спрячу-ка от греха.
И пошла к полке.
Я чуть не заплакал и крикнул всем голосом:
- Честное-расчестное, бабушка. - И схватил бабушку за юбку.
Бабушка не убрала пароходика.
<span>Вельмишановний великий княже Ярославе!Звертаюсь до тебе з далекого XX століття. Я живу на твоїй і моїй рідній землі, але тепер вона називається не Київська Русь, а Україна. Прочитала недавно п'єсу Івана Кочерги "Ярослав Мудрий", де розповідається про важкий період твого життя і правління. Іван Кочерга відкрив нам завісу на моральні цінності наших далеких предків, їхні ідеали. Твій образ змальовано з великою повагою, яскравістю й любов'ю так, що він не може не збентежити душу читача. Я була дуже вражена тим, що в історії бувають такі далекоглядні, вольові, розважливі і мудрі особистості.Тобі довелося покласти багато сил, щоб зберегти єдність країни, злагоду серед народу. Був ти, княже, жорстоким і добрим, мудрим і терплячим у досягненні своєї мети. Мені у серце запали такі твої слова:Да буде мир! І Богом я клянусь,Що кожного вразить моя сокира,Хто збаламутить Київ наш і Русь,Хто осквернить насильством справу миру.Зараз нам не вистачає таких державних діячів, тому в країні панує розлад, занепад економіки, науки і культури. Для тебе, великий княже, "...в житті ясніше всіх скарбів людини честь і мужа вірність сяє...". О, якби зараз у людей були такі великі і чисті серця, то, може, й життя було б більш радісним і щасливим. У важкі часи розкривається душа людини, тоді видно, які ідеали вона сповідує. За честь вважаєш ти, що в жилах твоїх тече кров рабині — то кров твого народу. Ти наш батько. Ми вчимося на прикладі твого життя бути чесними, здатними на самопожертву ради Батьківщини, як ти нам заповів: "І, поки жив, стояти я клянусь за руську правду і єдину Русь!" Ми побачили, що "береться мудрість... із шукань і помилок гірких".Навколо тебе були люди добрі і злі. Учений монах Сильвестр теж зробив велику справу для нашої держави, переклавши і переписавши багато рукописів. Молодь він виховував на ученні Христа: "Тільки Бог царів і царства судить. Лиш він один далеку бачить путь, якою йдуть царі і прості люди". Пригадуєш, як ти казав?І добрій книзі більше я радію,Ніж золоту в коморі.Мені боляче за наш народ, бо зараз мало хто шанує науку і культуру, книжки, за які ви платили золотими монетами, в які вкладали багато сил. Образ Микити підтверджує, що ви, наші предки, були людьми чесними, порядними, шляхетними, У розмові з Сильвестром Микита каже:З пергаменту недовго зчистить ваду,Лиш з совісті не зчистити її.Спочатку Микита ненавидів тебе, Ярославе, за смерть свого батька. Але коли він зрозумів твою мету створення єдиної могутньої держави, то пробачив тебе. Із ворога Микита став твоїм вірним помічником і другом.Ми, твої нащадки, дуже вдячні за мудрий життєвий досвід, який долетів до нас крізь віки. І ще не раз зустрінеться нам твій образ на сторінках історичних романів.Із великою повагою до тебе, Ярославе, учениця 11 класу Ч. Н.
</span>
Огонь — наиболее динамичная, изменчивая из всех стихий. Поэтому для Гераклита огонь стал первоначалом мира, в то время как вода — лишь одно из его состояний. Огонь сгущается в воздух, воздух превращается в воду, вода — в землю («путь вниз», который сменяется «путём вверх»). Сама Земля, на которой мы живём, была некогда раскалённой частью всеобщего огня, но затем — остыла.
<span>Огонь был стихией Фета, так же как у Тютчева стихией была вода. Наверное, правы были мудрецы, когда говорили, что каждому человеку соответствует своя стихия. Огонь в поэзии Фета имеет свои образы. Это - заря, закат, костер, лампа, звезды. Как видим, это не только то, что в прямом смысле относится к огню, но и то, что отдаленно напоминает его. Огонь в жизни Фета связан еще и с личностными переживаниями. Его любимая девушка - Мария Лазич - погибла от огня, уронив горящую спичку на платье. В стихотворении «Весеннее небо глядится…» огонь представлен в виде своего маленького собрата - огонька. Этот огонек вызывает у нас чувство жалости, но мы знаем, что он может быть частичкой чего-то большого и страшного:</span>