Это отдых для всех серверов
Риси характеру головного героя: Сміливість, терпіння, упертість, життєлюбність Герой Д. Лондона переживає різні почуття, що стосуються його фізичного й морального стану, та проявляє позитивні якості характеру. Герой відчуває змореність від довгої дороги, холод Білої пустелі, тугу від усвідомлення зради товариша, страх самотності, голод, який не вгамовується мізерною «їжею», біль у ногах, розтертих до крові, та змученому тілі, відчай після марних спроб роздобути їжу, виснаженість, що призводить до галюцинацій. Але в ланцюжку відчуттів намічається зміна на краще: це сміливість, виявлена під час зустрічі з ведмедем, усвідомлення нестримного бажання жити, спокій, яким змінився страх, терпіння, з яким герой продовжує свій важкий шлях, сила волі у поєдинку з вовком. «Саме життя в ньому не хотіло загинути і гнало його вперед». Головний герой вижив, бо він був сміливий, упертий, мав силу духу, волі, високі моральні цінності, любов до життя. «Доля вимагала від нього дуже багато. Навіть помираючи, він не підкорився смерті. Можливо, це було справжнє безумство, але і в пазурах смерті він кидав їй виклик і боровся з нею». Джек Лондон не дав імені своєму героєві, який утілює в собі узагальнений образ людини, що бореться за своє виживання й у двобої з природою відстоює своє право на існування.
Главному герою было шестнадцать лет, он
жил с родителями, хотя давно уже должен был
служить в армии. Митрофан был
единственным ребенком в семье, поэтому его
мать, госпожа Простакова, души в нем не
чаяла. Главный герой был ленив, ничего не
делал, только голубей гонял. "Митрофан"
значит "похож на мать". Возможно, именно
так Денис Иванович показал схожесть
персонажа с матерью в отношении к учебе,
работе и в отношениях с окружающими.
Митрофан был абсолютно необразован,
хотя во владениях Простаковых учителя
имелись. Ведь так было заведено в
дворянских семьях. Все только хвалили
Митрофанушку за нежелание учиться.
Главный герой был сильно избалован,
поэтому никого вокруг не уважал: ни во что не
ставил собственного отца, матери льстил и
пользовался ей, крепостным и слугам грубил.
Никто не смел давать отпор.
Образ Митрофанушки не был придуман
Фонвизиным. Действительно, в восемнадцатом
веке литература знала таких недорослей,
которые вели вольный, вседозволенный образ
жизни, не знали грамоты и так далее.
Благодаря комедии, слово "недоросль" стало
нарицательным.