Ще в эподах у Горація намітився шлях до поезій, які він назвав "Пісні" ("Carmina"). Під цією назвою він видав у 23 р. збірка ліричних віршів, у трьох книгах. Вони були написані між 31 і 23 р. до н. е. Ними він хотів закінчити свою поетичну діяльність. Але на прохання Серпня він описав ще військові подвиги його пасинків Тіберія і Друза і, приєднавши до цих віршів та інші, видав останню, четверту книгу в 13г. до н. е.
Ліричні вірші Горація вже в античності стали називатися одами, і таку назву вони зберегли до нашого часу.
Захоплюючись грецькою поезією, Горацій ставить собі в заслугу, що він переніс на римську грунт грецьку лірику - мистецтво Алкея, Сафо, Анакреонта.
Правда, до Горація неотерики і головним чином Катулл користувалися метричними розмірами еолійських поетів, Горацій же збагатив римську поезію, застосовуючи в різних варіаціях строфи алкееву, сапфическую, асклепиадову.
Перший збірник складається з 38 віршів. Перші шість од третьої книги отримали назву "римських од", так як у них прославляються Рим і політика Серпня.
Збірка відкривається віршем, присвяченим Меценату. Люди проявляють схильність до різних занять, говорить Горацій, але поезія стоїть вище всього, і справжнє його покликання - бути ліричним поетом. До думки про високу місію поета він повертається в одах 7 і 13 книги II, 8 - книги IV. Майже всі оди Горація мають обіг - це не що інше, як свого роду посвячення різних сучасникам поета або вигаданим особам.
Як не прагнув Горацій здійснити эпикурейский принцип "Проживи непомітно", але це йому не завжди вдавалося. Вже в перших одах є відгуки на політичне життя римського суспільства. Вимога "золотої середини", яке Горацій розгортає в оді до Лицинию (II, 10), є відображення філософії помірних стоїків. Воно відповідало духу часу як виправдання мінливості щастя:
^ Той, хто золотій середині вірний, Мудро уникне і убогій покрівлі, І того, що в інших живить заздрість,- Чудових палаців. Частіше тріпає вихор велетні-сосни, Важче обвал всіх високих веж. І громаддя гір залучають частіше Удари блискавок. (II, 10, 5-12.)
Вже з самого початку Горацій попереджає, що він налаштовує ліру на новий лад: він буде співати нові пісні, не тільки витримані в одному розмірі (алкеева строфа), але і вимагають побожного мовчання.
Поет починає з основного своєї вимоги - золотої середини. Він пропагує задоволення малим, помірність, закаляющую людини. Вона ж є запорукою гідної поведінки на війні, запорукою безсмертної римської чесноти. Така ж ідея проводиться в оді 2-й. Ода 3-я - продовження попередніх думок: справедливий чоловік захищає праве діло, він не боїться страт, він сміливо бореться з тираном, який звик наказувати одним лише виразом обличчя.
Ода 4-я продовжує прославлення Серпня. Влада його - влада розумна. Його, як і поета, надихають Камены і вселяють йому мудрі рішення. Могутність Серпня зіставляється з владою Юпітера, законно карає непокірних. Чим же Серпень доріг поетові? Про це трактує ода 5-я: він підкорить ворогів - британців і парфян - і спокутує колишній ганьба римлян. Ганьба не в одній поразці, це тільки наслідок зіпсованості вдач. Говорячи про це в оді 6-й, Горацій протиставляє сучасному суспільству спосіб життя предків, гідний всілякого наслідування.
Таким чином, художніми засобами Горацій стверджує принципат, обожнює Серпня, тобто переслідує ту ж мету, що Вергілій в "Енеїді".
У книзі IV од, що складається з 15 віршів, проводяться ті ж думки про безсмертя поезії та прославлення Августа і його пасинків Тіберія і Друза. Урочистість, гармонійність окремих частин кожної оди характеризують Горація як цілком сформованого поета.
• Всякий человек сам себя воспитать должен, — ну хоть как я, например…
★ Все люди друг на друга похожи как телом, так и душой; у каждого из нас мозг, селезенка, сердце, легкие одинаково устроены; и так называемые нравственные качества одни и те же у всех: небольшие видоизменения ничего не значат.
• Настоящий человек — не тот, о котором думать нечего, а которого надобно слушаться или ненавидеть.
А счастье было так возможно, Так близко!. . Но судьба моя Уж решена. Неосторожно, Быть может, поступила я: Меня с слезами заклинаний Молила мать; для бедной Тани Все были жребии равны… Я вышла замуж. Вы должны, Я вас прошу, меня оставить; Я знаю: в вашем сердце есть И гордость, и прямая честь. Я вас люблю (к чему лукавить?) , Но я другому отдана; <span>Я буду век ему верна». </span>
Алекса́ндр Серге́евич Пу́шкин<span> — </span>русский поэт<span>, </span>драматург<span> и </span>прозаик<span>, заложивший основы русского </span>реалистического направления<span>, критик и теоретик литературы, историк, публицист; один из самых авторитетных литературных деятелей первой трети 19 века.</span>
Олстой Лев Николаевич (28 августа 1828, усадьба Ясная Поляна Тульской губернии — 7 ноября 1910, станция Астапово (ныне станция Лев Толстой) Рязано-Уральской ж. д.) — граф, русский писатель.<span>Первые годы жизни Толстого прошли в имении родителей Ясная Поляна недалеко от города Тулы. Очень рано, в полуторагодовалом возрасте, он потерял мать Марию Николаевну, женщину эмоциональную и решительную. Толстой знал много семейных рассказов о матери. Образ ее был овеян для него самыми светлыми чувствами. Отец, Николай Ильич, отставной полковник, дружил с декабристами Исленьевым и Колошиным. Он отличался гордостью и независимостью в отношениях с представителями власти. Для Толстого-ребенка отец был воплощением красоты, силы, страстной, азартной любви к радостям жизни. От него он унаследовал увлечение псовой охотой, красоту и азарт которой много лет спустя Толстой выразил на страницах романа Война и мир в описании травли волка гончими старого графа Ростова... подробнее </span>