По сюжету пьесы у Софьи была трудная судьба. Еще в маленьком возрасте у девушки умер отец, а пол года до описываемых в произведении событий – мать. Так как дядя ее, Стародум, был на службе в Сибири, Софья волей судьбы попадает на попечение грубой, жестокой и глупой Простаковой. Помещица собирается выдать девушку без ее ведома замуж за своего брата Скотинина. Однако новость о наследстве Софьи кардинально меняет планы Простаковой – женщина решает посватать своего сына-недоросль Митрофана, чтобы получить и свою долю наследства. Апогеем истории с женитьбой становится похищение Софьи по приказу помещицы, тогда как вопрос женитьбы девушки уже был решен – Стародум одобрил выбор Софьи выйти замуж за честного и доброго Милона. Однако финал комедии для девушки счастливый – она остается с любимым человеком.
<em>Смысл сказки заключается в том, что лучше прожить короткую, но яркую жизнь, чем долгую и скучную. Первое в этом случае символизирует орел, живущий 30 лет и питающийся живой кровью, второе – ворон, который в течение 3 веков довольствуется мертвячиной. Орел в этой сказке попытался пожить, как ворон, но не смог и сделал вывод, что «лучше раз напиться живой кровью, а там что бог даст!»
</em>
<span><em>Пугачев, рассказывая эту сказку, хотел выразить свою точку зрения на организованное им восстание, да и не только на восстание, а на всю свою жизнь.</em></span>
Події відбуваються 1241 року. Боярин Тугар Вовк прибуває з дочкою Мирославою у Тухольщину в Карпатах, де князь подарував йому землі. Максим, син місцевого старійшини Захара Беркута, та боярська дочка закохалися, — та Тугар Вовк категорично проти їхніх стосунків. Боярин, намагаючись узурпувати владу, вступає у конфлікт з общиною тухольців, які звикли жити незалежно. Протистояння досягає апогею, коли Тугар Вовк під час ради вбиває Митька Вояку, котрий мав свідчити проти нього, — і громада проганяє вбивцю. Залишивши загін воїнів охороняти свій дім, боярин з Мирославою їде до монголів, на сторону яких переметнувся ще під час битви на Калці.Згодом Тугар Вовк супроводжує десятитисячне монгольське військо під командуванням Бурунди-бегадира, яке вирушило на тухольський перевал. У зіткненні з передовими монгольськими загонами Максим Беркут попадає в полон. До тухольської общини прибуває підмога з сусідніх громад, а також Мирослава, яка переказує план Максима по перемозі та знищенню монголів. Тухольці пускають загарбників у долину села, і перекривають вихід. Монголи безуспішно пробують прорватися. А невдовзі за порадою Захара Беркута перекрито потік, — і долина села, в якій знаходяться монголи, починає затоплюватись. Бурунда пропонує обміняти життя Максима на свободу, але йому відмовляють. Тоді він замахується, щоб вбити полоненого, але Тугар Вовк відрубує йому руку, рятуючи Максима.Тугар Вовк, Бурунда та десятитисячне військо монголів мертве, а Максиму вдається врятуватись. Відчуваючи що помирає, Захар Беркут виголошує пророчі слова: громадську єдність, завдяки якій було здобуто перемогу, буде втрачено, — лихі часи настануть для народу, але з часом відродиться вона, і настануть щасливі часи її відродження. У кінці твору автор риторично запитує, чи не настала та щаслива доба, про яку, помираючи, говорив старий Захар Беркут.