Мусульманська доктрина моральності виходить з абсолютного значення норм моралі, встановлених Кораном. Вона відриває ці норми від конктретно-історичних умов суспільного розвитку і потреб людей і оголошує їх вічними і незмінними. Аллах<span>, що створив, за твердженнями релігійних діячів, ісламську </span>мораль<span>, є абсолютною досконалістю. Звідси виводять вони і вчення про абсолютну істинність, вічність і незмінність ісламської моралі, яка, на їхню думку, придатна "для всіх часів і народів". Нічго і ніколи не може змінитися в цій моралі, стверджують богослови. Наслідування їй і навіть тільки віра в аллаха забезпечує вищу </span>моральна<span> досконалість особистості. Поряд з принципом етичного </span>абсолютизму<span> ісламське вчення стверджує принцип морального догматизму. Воно вимагає від прихильників </span>релігії<span> безумовного виконання кораніче-ських моральних норм як даних Богом і не підлягають розумному обгрунтуванню, незалежно від соціальних наслідків такої поведінки. Богослов'я виходить з </span>того<span>, що так, а не інакше </span>людина<span> повинна вести себе не тому, що це розумно й доцільно, а тому, що так наказано понад, завгодно богу. Самостійне, критичне ставлення індивіда до освоєння багатств громадської '• моралі тут виключено. Справді , хіба сміє </span>людина<span>, це нице, дрібне, метушливе істота (за оцінкою вероучітельних книг), критично осмислювати, ставити хоча б на </span>мить<span> під сумнів норми, запропоновані Всевишнім. Послідовне насадження цих принципів, вимога неухильного дотримання ним веде до утвердження серед послідовників ісламу сліпий , некритичної прихильності нормам мусульманської моралі, </span>войовничої<span> нетерпимості до інакомислення і інакомислячих, що виключає будь-діалог з ними. Така нетерпимість в історії неодноразово оберталася масовим фізичним знищенням ідейних супротивників під прапором "боротьби з невірними".</span>