Стихотворение "Рай" написано В.Ф.Ходасевичем в 1913 году. В образе рая перед читателем предстает магазин детских игрушек.
В стихотворениии богато представлены художественные средства выразительности.
Эпитеты: в жгучем свете желтых фонарей; в колпаке заветном; узорный полог, в высоте сапфирной, а<span>нгел златокрылый.
Бессоюзие:
</span>Вот, открыл я магазин игрушек:
<span>Ленты, куклы, маски, мишура.
</span>с утра толпятся у окошка
<span>Старички, старушки, детвора.
</span><span>
Лексические повторы:
</span><span>Зимний вечер, длинный, длинный, длинный!
</span><span>
Антитеза: </span>Весело — и грустно мне немножко, сегодня — как вчера.
<span>
Риторические восклицания:
</span>Этот мир любить не перестану,
Хорошо мне в сумраке земном!<span>
</span><span>Милый отблеск вечности моей!
</span>
<span>я ведь не спешу!
</span>
Инверсия:
Я заморских плюшевых зверушек
<span>Завожу в витрине с раннего утра.
</span>
Долгий день припомнив, спать улягусь мирно,
<span>В колпаке заветном...</span>
Я писала это сочинение
Коли я дочитав роман «Айвенго», я навіть засмутився. Ще недавно я із завмиранням серця стежив за героями, хвилювався, чи встигнуть прийти на допомогу Ричарду відважні воїни Локслі… Роман Вальтера Скотта захопив мене цілком, наче чарівною машиною часу переніс у середньовічну Англію. І ось роман дочитаний. Що залишив він у мені?
Часи, змальовані в романі, дуже далекі від нас. Але образи твору настільки живі й яскраві, що мимохіть починаєш хвилюватися, боятися й радіти за них, наче герої ці — реальні знайомі люди.
Саме Айвенго, а навіть не славетний король Ричард Левине Серце, є головним героєм роману. І для мене цей образ доблесного лицаря став улюбленим образом. Чим саме Айвенго вражає, що примушує мене захоплюватись цим героєм?
Знайомство читача з головним героєм відбувається незвичайно. Героя, переодягненого прочанином, не впізнають ні батько, ні кохана. Не знаємо Айвенго й ми. Але Вілфред уже в рідному домі, за яким скучив у далеких краях. Він бачить суворого батька, що не готовий простити сина. Він бачить кохану, та не може наблизитись до неї. Але й у ці важкі для душі хвилини Айвенго виявляє незвичну для свого часу людяність. Ніхто не хотів допустити до столу втомленого й голодного єврея, а «прочанин» Айвенго пожалів іновірця. Почувши про змову проти Ісака, Айвенго попереджає єврея про небезпеку та допомагає врятуватися. Можна сміливо сказати, що для того часу така повага до простої людини, співчуття шляхетного християнина іновірцю були рідкістю.
Вілфред Айвенго — відважний, безстрашний воїн. У перших розділах роману, коли сам герой іще не з’являється перед читачем, ми чуємо розмову в замку Седрика Сакса про звитяжні подвиги Айвенго, про його лицарську доблесть. Потім ми захоплено спостерігаємо за відвагою, бойовою вправністю й навіть чемністю та галантністю Лицаря, Позбавленого Спадщини, на турнірі. Він не скористався випадковою перевагою під час однією з сутичок, намагаючись перемагати лише гідно. Нарешті, одночасно з батьком і коханою Айвенго, ми дізнаємося ім’я переможця турніру. І ми цілком згодні з Ровеною, яка, нагороджуючи Айвенго за звитягу, мовила: «Ніколи ще вінець лицарства не увінчував гіднішого чола!»
Одна з найпривабливіших чеснот лицаря Айвенго — вірність. Вступивши до війська Ричарда, він залишався відданим своєму королю й у часи, важкі для того. Вірність Вілфреда своїй коханій позбавляє його і спадку, й батьківської прихильності, робить вигнанцем. Але Айвенго — справжній лицар, а справжній лицар не може стати зрадником.
Він уміє бути вдячним і ризикує життям заради іновірки Ребеки, яка вилікувала його після турніру. Здається, шляхетне походження Айвенго начебто дозволяло йому бути зверхнім і пихатим. Але здатність до співчуття, яку ми помітили іще на початку роману, здатність бути вдячним примушує його, ще слабкого, мчати на двобій за життя єврейки.
Остання сторінка роману перегорнута. Але я наче й досі в полоні далеких часів поряд з незвичайними, мужніми, героїчними людьми. Образи роману настільки яскраві й живі, події твору захоплюючі, що неможливо читати його без хвилювання, неможливо ставитись до героїв байдуже. А славетний лицар Айвенго, гадаю, назавжди залишиться одним з моїх улюблених літературних героїв. Він вчить нас благородства, мужності й справжнього лицарства.
В рассказе Хамелеон автор с большой иронией осмеивает такие черты человеческого характера, как угодничество и подхалимство.Почему же чехов выбрал для своего рассказа имено такое название? Он описывает случай произодшедший с полицейским надзирателем Очумеловым. Узнав что мастера хрюкина за палец укусил щенок, очумелов приказывает оштрафовать хозяина собаки, а само животное истребить. Ну тут из полпы слышится реплика что это кажись генерала Жигалова собака.Надзиратель тут же миняет свое мнение и отмечая малый рост щенка, говорит что нешто она достанет до пальца. Но тут кто вызказал свое мнение что у генерала все большие леговые дорогие собаки, а токой отродясь небыло. И опять Очумелов в растерености ТЫ ХРЮКИН ПОСТРАДАЛ И ДЕЛО ЭТО ТАК НЕ ОСТОВЛЯЙ
На корабле по океану
Непохмелившийся матрос
Принцессу Нури, обезьяну,
Зачем-то к нам сюда привез.
Она ж, по Африке тоскуя,
Бухала сутки напролет,
И хрипло пела чушь такую,
Какой Киркоров не поёт.
Про то, как там у них на юге,
Под тенью пальм в густых кустах
Её такие же подруги,
Хвалясь отсутствием хвоста,
Глушили водку под бананы…
Да, толерантности моей
Мешают шибко обезьяны,
Тусящие среди людей.
Дед добрый простодушный с мягким характером баба привередливая недовольная строгая рыбка мудрая терпеливая выносливая