<span><span>1) "Кузнец был упрям и не оставлял своего волокитства...
"2) "...кузнец готовился быть решительным"
3) "...его мысли гуляли бог знает где."
4) "Дурень Я!"
5) "...что я за баба! Не дам никому смеятсься над собою!"
6) "Что я, в самом деле, за дурак стою тут и греха набираюсь."
7) "...самый наибожнейший из всего села человек в моих руках?"
8) "...тот самый кузнец, который малюет важно."
9) "Право, мне очень нравится это простодушие!"
10) "...слыша такой комплимент из уст простодушного кузнеца, который в своём запорожном платье мог почесться красавцем, несмотря на смуглое лицо."
11) "Благочестивый кузнец погрузился в уныние..."
<span>12) "...Выдержал церковное покояние и выкрасил даром весь левый крылос зулёною краской..."
</span></span></span>
Центральна тема творчості білоруського письменника Василя Бикова — зображення жорстокої правди Великої Вітчизняної Війни. Дія його творів відбувається, як правило, у період гітлерівської окупації в Білорусі. Але є одна повість, яка присвячена подіям за межами авторської батьківщини, — це «Альпійська балада» (1963). І справа не лише в місцевості (італійські Альпи, фашистський концтабір в Італії), а й у тому, що за тональністю це незвичайний для Бикова твір.
Ця повість — романтична, її емоційна піднесеність відчувається вже в самій назві — балада. Простий білоруський тракторист Іван Терешка й італійська студентка, дочка заможних батьків, антифашистка Джулія були закинуті долею в одне місце — на завод в Італії, де працювали смертники — полонені, антифашисту, воїни опору. Жага свободи навіть в цьому страшному місці не покидала Івана та його товаришів: вони підготували вибух, який зруйнував частину огорожі заводу, і частині в’язнів вдалося втекти. Тікає й Іван. Як же він розлютився, коли почув, що хтось продирається крізь кущі й тихо кричить: «Русо!» Юнак уже втретє намагався втекти і знав, що в такій ситуації краще були самому. І ще більше розгнівався. Іван, коли побачив, що за цим біжить дівчина в такій же арештантському одязі, як і він.
Однак Іван не може відштовхнути слабкого в скрутну хвилину. Він біжить по гострому камінню, лізе на круті гори та подає таки руку дівчині. І вони починають небезпечний, важкий, за межею людських сил шлях до свободи. «Іван дедалі вище ліз на гору, зрідка зупиняючись, щоб почекати дівчину, яка з останніх сил уперто йшла за ним. Прокляті гори! Іван був вдячний їм за недоступність для німецьких мотоциклістів, але вже починав і ненавидіти їх за те, що вони так безжально забирали сили». І Спочатку молоді люди були просто товаришами за нещастям, яких воля до життя на свободі вела до Трієста — партизанського міста. Згодом сили залишили Джулію, і вона сіла на камінь і відмовилася йти далі. Іван розлютився, махнув рукою і швидко І пішов стежкою. «Сам він стерпить, перейде хребет, щоб навіть довелося повзти по І пояс в снігу ... Навіщо опікуратись тим дівчиськом? Хто вона йому?» Але ноги самі І] призупинили крок. Іван повернувся, посадив Джулію собі за спину і поніс угору.
Досягнувши, здавалося б, безпечного місця, змучені втікачі, зачаровані суворою р| красою гір, раптом відчувають якесь душевне тепло. Несподівано для самих героїв у Зі їхніх серцях зароджується чисте трепетне кохання. За перевалом вони потрапили на гірські луки, у тепло і красу, пору цвітіння маків. І такий же спокій, блаженство, безмірна ніжність наповнювали душі закоханих. Це були найщасливіші миті їхнього життя. Далеко за перевал відступили війна, гестапівці, вовкодави, голод, спрага. Були тільки Він і Вона. «Лежачи на’траві, Іван гладив і гладив ії вузьку, нагріту сонцем спину, дівчина, притулившись до його грудей, терлася гарячої щокою про його розсічений осколком плече... Вона щось шепотіла незрозуміле, але Іван розумів усе».
Та смерть була поруч. Божевільний німець-в’язень привів за собою есесівців. Відступати, тікати вже було нікуди — перед ними була прірва, на дні якої білів сніг. Іван штовхнув туди Джулію: «Стрибай на сніг», — а сам зустрів смерть. Здавалося б, війна і кохання — речі несумісні. Але якщо навіть війна не могла спалити в людських душах високі чисті почуття, то життя непереможне. Іван загинув, але Джулії вдалося врятуватися, у неї народився син Джованні. Життя триває.
В мире существует множество мифов. Сколько народов столько и божеств, которым они поклонялись и столько историй о них. Конечно, мифы во многом пересекаются и накладываются друг на друга. Тому причиной различные взаимоотношения между народами. Но самые популярные мифы именно Древней Греции. Если остановить на улице любого человека, то он вряд ли расскажет Вам о Перуне и Ладе, зато Зевса и Афродиту вспомнят все.
Думаю, что одной из причин такой популярности мифов именно Древней Греции является высокий уровень поэтичности их преданий. Эдит Гамильтон в своей книге «Мифы и легенды Греции и Рима» пишет так:
Мы не знаем, когда все эти мифы получили современную трактовку; но как бы там ни было, к этому времени примитивный, первобытный образ жизни лежал у греков уже далеко за спиной. Мифы в том виде, в каком мы их знаем теперь, – создание великих поэтов. Первым письменным литературным памятником Греции является Илиада <…> Она написана богатым, изящным, во всех отношениях прекрасным языком, прошедшим в своем развитии сотни лет, в течение которых люди стремились научиться выражать свои мысли четко и красиво.
Греческие мифы – увлекательный мир причудливых историй, который находит отклик в сердце многих взрослых и детей.
Основные персонажи греческой мифологии.
Вся греческая мифология делится на два типа. Первый, истории о богах. Сюда входят рассказы о сотворении мира, о войнах между богами, о их характерах и привычках. Второй, истории о героях, которые своими поступками проложили себе дорогу наверх и стали практически богоподобными. К основным греческим богам относятся: Зевс, Гера, Афродита, Арес, Афина, Аполлон, Артемида и многие другие. Основные греческие герои: Геракл, Одиссей, герои Троянской войны, аргонавты и т. д.
Особенности греческой религии:
1. Выделение специфических групп сверхъестественных существ: демонов и героев.
Демон – это священная сила, которая вмешивается в дела людей во благо, либо зло. Демон может воплотиться в духа растительности (Пан), или более абстрактное (Эринии), но чаще всего не имеет выражения.
Герои – это «посредники» между людьми и богами, которые совершили за свою жизнь много подвигов.
2. Антропоморфность греческих богов.
Боги и богини не ограждены от тяжелых испытаний, выпадающих на долю человека: страсти, мстительности, любви и прочего.
Так, например, Зевс — верховный бог, но в тоже время обычный неверный супруг. Он постоянно одержим страстями и его можно обхитрить (Гера отвлекшая его на время боя в Иллиаде).
Да и сама Гера величественная богиня, которую Гомер называет таким эпитетами, как «златотронная» — ревнивая жена, вечно занятая попытками поймать мужа на неверности, или наказать соперниц. Она мучает Ино оводом, за то, что ее полюбил Зевс. Не лучше она поступила и с Сивилой, тоже возлюбленной ее мужа. Ей она внушила мысль попросить Зевса явиться к ней во всем божественном облике, что и погубило девушку. Также можно говорить и о ее жестокости: она скинула сына (Гефеста) с Олимпа за то, что он родился слабым и некрасивым ребенком.
Афина богиня мудрости, но и ее не обошла стороной человеческая мелочность.
«Ее [тростниковую флейту] бросила богиня Афина, заметив, что игра на изобретенной ею самой флейте обезображивает ее божественно прекрасное лицо. Афина прокляла свое изобретение и сказала:
— Пусть же жестоко будет наказан тот, кто подымет эту флейту»
Главным отличием божеств является бессмертие, в остальном же они так же подвержены страстям и совершают ошибки.
3. Остатки тотемизма
В мифологии Древней Греции растения, животные и птицы могли восприниматься как воплощение богов.
«Дуб и орел как Зевс, лавр – Аполлон, плющ и виноградная лоза – Дионис, тополь – Персефона, конь и бык – Посейдон, медведица – Артемида и сова – Афина».
Кроме того следы тотемизма сохранились во многих мифических существах. Бог Пан родился с козлиными ногами и рогами и с длинной бородой), сатиры (полулюди, полукозлы), кентавры (полулюди, полулошади), Минотавр (получеловек, полубык).
Основателем великих Афин и их Акрополя был рожденный землей Кекроп. Земля породила его получеловеком – полузмеей. Тело его оканчивалось громадным змеиным хвостом.
Древнегреческие мифы – это наследие той культуры, которая существовала задолго до нас. И в тоже время это прекрасные красивые сказки, которые учат нас правильным вещам. Иногда добрые, чаще страшные, но всегда красивые истории.