Граница Канады и США<span> — граница, делящая </span>Канаду<span> и </span>Соединённые Штаты Америки<span>. Это одна из длиннейших немилитаризированных границ во всём мире. Наземная граница (включая маленькие части морских границ в </span>Атлантическом<span>, </span>Тихом<span> и </span>Северном Ледовитом океанах<span>, а также </span>Великих озёр<span>) протяжённостью в 8 891 км, включая 2 475 км границ с </span>Аляской.Предыстория будущей границы началась в эпоху заселения североамериканского континента европейцами. Её первые наброски были сделаны при заселении американского континента английскими пуританами и французскими католиками в XVII веке. В то время как английские поселенцы в первую очередь стали осваивать полосу земли вдоль Атлантического побережья современных США, французы, укрепившись в Акадии стали исследовать водную систему вверх по реке Святого Лаврентия, продвигаясь к Великим озерам. Первые контакты между двумя империями на североамериканском континенте были случайны и во многом связаны с их взаимоотношениями с индейцами. К концу первого столетия заселения европейцами Северной Америки еще неоформленная граница между французскими и английскими владениями была далеко не мирной. Жители Новой Франции воспринимались в английских колониях как «антихристиане», «паписты», «идолопоклонники», соответственно борьба против них провозглашалась богоугодным делом.
Первая официально зарегистрированная граница — линия разграничения Новой Франции и Новой Англии была установлена Утрехтским миром 1713 года, который передал Англии Акадию, Ньюфаундленд и побережье Гудзонова залива. Затем, карту Северной Америки перекроила Семилетняя война 1756—1763 годов, итогом которой «стала ликвидация французских владений на американском континенте» . Благодаря, не в последнюю очередь, усилиям Бенджамина Франклина, «Британия получила не богатый сахаром остров Гваделупу, а обширную, но полупустую территорию к северу от старых колоний» — Канаду. Основным доводом Франклина в пользу аннексии Канады была проблема безопасности: английские колонии не могут чувствовать себя в безопасности, пока рядом находится форпост империи-противника. Так, Канада стала еще одной колонией Британии в Северной Америке, однако её отличие от «старых» колоний заключалось в нараставшем своеволии американцев.
Тем не менее, долгое время после начала освоения европейцами просторов Северной Америки границы между американским и канадским обществом, ровно, как и границы между их государствами не существовало. Предки англо-канадцев и англо-американцев по сути являются одними и теми же людьми — выходцами из Британской империи. Вплоть до Американской революции и принятия декларации независимости 1776 года по современной территории двух стран в общем смысле проходили два типа границ: границы между колониальными владениями европейских империй и граница между «цивилизацией» и диким миром, так называемый «фронтир». Именно второй тип границы в большей степени повлиял не только на становление самобытности, культурных традиций, общности североамериканцев, но и был определяющим фактором развития, миграции населения, закладывая предпосылки к образованию двух государств.
Если на земле не будет света,то всё живое на Земле погибнет,т.к. растения существуют за счет солнечного света,с помощью которого происходит процесс под названием фотосинтез,растения с помощью фотосинтеза растения питаются и производят кислород,которым дышат все животные и люди и органические вещества,которыми питаются животные.
Більш глибокі товщі геологічних порід, що лежать між кристалічним фундаментом і підчетвертинними відкладами, мають старший вік, різний породний склад. На рівнинній частині вони залягають майже горизонтально, але поколоті тектонічними тріщинами і можуть мати вертикальні зміщення.
Відклади четвертинного періоду(зображуються на спеціальних картах четвертинних відкладів) свідчать про процеси, які відбувалися тут протягом останнього геологічного періоду.
Четвертинний період був дуже контрастним за фізико-географічними умовами: кілька разів наступали тривалі похолодання, що потім змінювались тривалими потепліннями. Періоди наступання холодів супроводжувались зледеніннями: на північній частині Руської рівнини формувався льодовиковий покрив з кількакілометровою товщиною в центрі зледеніння (Скандинавія) і поступовим потоншанням до периферії. Льодовиковий покрив повільно просувався до півдня і у фазу максимального свого розвитку досягав Львівської області.
Таким було так зване Окське (назване у Західній Європі Міндельським в Альпах, Краківським у Польщі та Ельстерським у Німеччині) зледеніння. Його відклади(валунні суглинки, піски, супіски, глини, окремі валуни кристалічних порід) зустрічаються у північно-західній та північній частинах Львівської області. На решті частини області льодовик не поширювався. Не залишилось також слідів зледеніння у карпатській частині Львівської області.
Після Окського зледеніння були ще новіші фази наступу льодовика з півночі, але території Львівської області не досягав. Натомість у межах області великі простори зайняті перевідкладеними (водними потоками) товщами суглинків і пісків. Основний регіон їх поширення — рівнини західніше та східніше Розточчя — пониження Малого Полісся, особливо його центральна смуга, що має широтне простягання. Цікаво, що в цій же смузі зустрічаються дюни (окремі чи цілі дюнні поля), які свідчать про наявність тут у давні часи сильних вітрів. Дюнні горби досягають 15-20 метрової висоти.
В наш час, здається, будь-яка гірська порода може вважатися корисною, бо для кожної з них знаходиться застосування. Надра Львівщини мають різні гірські породи і копалини. Одні з них поширені майже повсюдно, інші зустрічаються в певних смугах, або зосереджені локально. Не всі родовища корисних копалин розробляються, не всіх їх показують на картах корисних копалин.
У розділі тектонічна будова знаходиться карта корисних копалин Львівської області.
Майже повсюдно у межах Львівської області є будівельні матеріали: піски, пісковики, глини, вапняки, гіпс, мергель, цементна сировина. В межах поширення неогенових відкладів, де сформувалися відклади морських пісків, наявні родовища чистих кварцових пісків, придатних для виробництва скла. З неогеновими відкладами пов'язані також кар'єри, де видобувають глини (придатні для випалювання цегли) та вапняки, які використовують для випалювання вапна. В цій же смузі (неогенових відкладів) добувають цементну сировину.
В межах гірської частини Львівської області в кар'єрах добувають, в основному, камінь для будівництва доріг, а також менілітові сланці.
Львівщина досить багата на родовища горючих корисних копалин. У північній частині області розташований і активно розробляється Львівсько-Волинський кам'яновугільний басейн. Високоякісне вугілля розвідане у Карівському родовищі. Є невеликі родовища бурого вугілля (Магерівське).
У Передкарпатті (в передгірному прогині) поширені нафтогазоносні пласти, з яких уже більше століття добувають нафту, газ, озокерит. Нафтові родовища (Стрільбицьке, Східницьке, Дрогобицьке, Стинавське, Орів-Уличнянське і ін.) зосереджені у внутрішній зоні Передкарпатського прогину (ближче до Карпат), а газові — Хідновицьке, Пинянське, Опарське, Угерське і Дашавське родовища розташовані переважно у зовнішній смузі Передкарпатського тектонічного прогину. Великі поклади сірки (Передкарпатський сірконосний басейн) та озокериту (Борислав) роблять Львівщину у цьому відношенні унікальною.
Важливе значення мають також значні поклади торфу, що приурочені до заболочених ділянок долин рівнинних рік (Дністра, Солокії, Стиру, Яричівки).
Давно відомими є джерела мінеральних вод (Немирів, Солуки, Олесько, Шкло, Любінь Великий, Трускавець, Східниця, Моршин, Розлуч і ін.), що використовуються для лікувальних цілей та харчового споживання.