1)Годы востания 1773(17 сентября)-1775гг.
2)Причины востания: <span>обострение отношений власти и казачества после (ликвидации прав казаков) в 1771 и ухудшение жизни казачьей «голытьбы»( по сравнению со «старшинами»). Усиление личной зависимости крестьян от своих хозяев(помещеков), увеличение налогов (почтовые, ямские), который были вызвани прогрессом развития рынка и пополнение казны из-зи русско-турецкой войны 1768–1774.
3)Основные события:1773г-Пугачев собрал первое войско(80 казаков).</span>В манифесте от 17 сентября 1773 самозванный Петр III(Пугачев) «вернул» казакам, татарам, калмыкам, служивших в Яицком войске, старинными казачьими вольностями и привилегиями. Войско его, достигло 3 тыс., подступило к Яицкому городку, но не смогло взять его штурмом без артиллерии.Ставка Пугачева находилась в 5 км от Оренбурга в Берде, ставшая столицей мятежной России.<span> В январе 1774 под Оренбургом развернулось кровопролитное сражение, но город снова взять не удалось. 22 марта 1774 карательные войска нанесли серьезное поражение восставшим( под Татищевой крепостью)</span>. 20 июля 1774 им был взят Курмыш, 24-го – Алатырь, 27-го – Саранск.21 августа 1774 Пугачев подошел к Царицыну, но взять город не смог.22 марта 1774 года, повстанцы потерпели сокрушительное поражение(Татищевская крепость).<span>10 января 1775 года лидер восстания был казнен. Но в течение 2 лет после смерти Пугачева, востание продолжалось.
3)Причины покажения:между войсками не было единства. Не было общих скоординированных действий. Плохое вооружение и подготовка.
4)Итоги:смерть многих людей, огромный(миллионный)ущерб экономире, улучшение жизни рабочих Урала, а положение крестьян не изменилось.
</span>
У своєму розвиткові халіфат прийшов до типової східної феодальної теократичної деспотії з її основними ознаками: переважанням державної власності на землю, державним кріпосним селянином-орендатором, деспотичною теократичною владою халіфів. "Пророк" (потім халіфи) з самого початку виступав як духовний глава (імам), законодавець, воєначальник та суддя. У своїх "відвертостях", розпорядженнях він установлював правила, закони, які для наступних правителів - халіфів та всіх "муслімів" ставали священними догмами. Спадковість влади затвердилася в Халіфаті лише з часом і в боротьбі з родоплемінними традиціями, посяганнями родової аристократії, а також з наївними вимогами виборності халіфа з боку маси рядових арабів. Перші халіфи - Абу-Бекр, Омар та Осман обиралися поплічниками Мухаммеда (мухаджирами та ансарами) зі свого середовища. Принцип виборності халіфа не заперечувався жодною течією ісламу. Хариджити наполягали на виборності халіфа всіма мусульманами, однак політична практика схилялася до аристократизму як у сунітів, так і шиїтів. За Османа халіфатом правив рід Омейядів. Після вбивства Османа, а потім й Алі, який боровся за владу з Муавійєю, останнього було проголошено халіфом знаттю Сирії та Єгипту (661 рік). Отже, перші 60 років Халіфат був теократичною державою з виборним халіфом. Спадковість влади зміцнилася при Аббасидах, але вона постійно порушувалася жорстокою боротьбою між різноманітними течіями ісламу і родоплемінними угрупованнями. Утвердження на троні часто залежало від інтриг двору або примх двірцевої гвардії. У 945 році халіфи в Багдаді поступилися світській владі (султанат) перській династії Буїдів. З цього часу в халіфів залишаються лише духовна влада та релігійний авторитет.
За Аббасидів при халіфі з'явилася посада візиря - його головного радника та помічника. Візир був охоронцем халіфської печатки і міг ставити її на документах без попереднього дозволу халіфа. Візирю підпорядковувалися весь адміністративно-фінансовий апарат, військо, відомство державного контролю - аль-барид, численні відомства-дивани. Посада візиря найчастіше успадковувалася однією родиною. Наприклад, відома могутня династія спадкових візирів Бармекідів. Кожна область (емірат) мала в Багдаді своє територіальне відомство -диван, яке складалося з основного відділу (асл), що відав збиранням податків, та відомства фінансів (зимам). Пізніше територіальні дивани було скасовано, за винятком дивану в справах Вавилонії, яким керував сам візир. Важлива роль належала аль-бариду. Його начальник (сахіб аль-барид) був впливовою вельможею в Багдаді. Він завідував численними поштовими станціями, розкиданими по всій величезній території халіфату, їхні службовці, крім поштових справ, збирали відомості про настрої населення, врожай, діяльність місцевої адміністрації, кількість відкарбованих золотих та срібних монет. Усі ці відомості надходили до сахіб аль-барида. Він одержував також відомості від підлеглих йому шпигунів-вивідувачів, які діяли в халіфаті та за його межами. Сахіб аль-барид щоденно доповідав візирю про стан справ у халіфаті і, крім того, мав безпосередній доступ до халіфа.
Халіфат поділявся на намісництва - емірати. Основними були Іспанія, Магриб (Північна Африка), Єгипет, Сирія, Іран (тут було декілька намісництв), Вавилонія, Мавернахр (Середня Азія), Північна Індія. Уже за Омейядів намісництва стали досить швидко передаватися у спадок, а намісники перетворилися на майже необмежених володарів, їхні зв'язки з халіфом часто обмежувалися сплатою податків до його скарбниці. Зазвичай еміри заздалегідь у вигляді відкупу вносили податки до скарбниці халіфа, а потім нещадно вибивали їх з підвладного населення вже для себе. Емірати у свою чергу поділялися на області, якими керували призначені емірами хакі ми.
За Аббісидів іранська система управління поширилася в більшості міст халіфату. Містом керував градоначальник - раїс; суд очолював кадій (казій), він же був головою місцевого духівництва; мухтасиб спостерігав за базарами, дотриманням догматів ісламу в побуті, взагалі за моральністю; асас очолював нічну варту; начальник поліції -сахіб аш-шурта також мав деякі судові повноваження. Якщо місто було резиденцією правителя області - наїба. хакіма або еміра, то вони здійснювали безпосереднє керівництво ним. Неодмінною ознакою міста були в'язниця - зиндан, шпигуни поліції. Значний вплив у містах мали вожді племен та родів - шейхи, сеїди.
Общество было бесклассовым, хотя формы социального расслоения существовали, особенно среди партийных функционеров и интеллигенции.[1]
Характеристика удовлетворительного качества реального социализма осложняется тем, что ее очевидные недостатки заслоняют достижения.[1]
Согласно одному из взглядов, социализм не выступает против несовершенств «капитализма», он агрессивно выступает против действительности. Он делает попытки подавить реальный мир, но, в конце концов, ему это не удается. Однако в течение длительного периода эти усилия могут иметь успех в создании сюрреалистического мира с его парадоксом, что неэффективность, бедность, грубость можно выдавать за высшее благо общества, мира, в котором общество не может бросить вызов этой лжи
Период в истории человечества, находящийся между Средневековьем и Новейшим временем.