Мне всегда нравилось творчество Николая Васильевича Гоголя, как писателя загадочного и несколько необычного.
Произведение Гоголя "Вечера на хуторе близ Диканьки" содержит в себе тот легкий и едва уловимый "изюм", который бывает только в русскоязычных сказках.
Необыкновенный сюжет книги повествует нам о кузнеце Вакуле, что так отчаянно влюблен в красавицу Оксану. Но девушка знает как она люба Вакуле, а потому позволяет себе над ним подтрунивать и всячески усмехаться над бедным по уши влюбленном парубке...
Как же Вакула любит Оксану и готов для нее на все на свете, лишь бы темноглазая девчулечка ответила бы ему взаимностью...
Здесь присутствует и нечистая сила. Особенно рассмешил чёрт, которого впоследствии просто так взял и оседлал кузнец Вакулушка.
Как же Гоголь умел внести мистификацию в свои произведения!
Наверное, как никто другой. Ведь писатель общался с потусторонней силой фактически наяву, а потому практически все его произведения немного устрашают обилием всякого рода чертовщиной...
В детстве я эту книгу очень любила и порой зачитывала до дыр, особенно про некоторые фрагменты. Например, где один украинский колдун в сам пост ест галушки со сметаной, одним глазом подмигнет и галушек сам к нему в рот подпрыгивает)). Этакая сила мысли.
Так же я смотрела и фильм-сказку, и она мне показалась несколько красочнее, чем книга, хотя обычно все бывает ровно наоборот.
И все таки какой же славный и преданный парубок этот Вакулушка.
Все таки достал золотые черевички для своей ненаглядной и капризной дивчине.
Ведь только упорство и труд все перетрут. Чтобы завоевать сердце красавицы пришлось ох как потрудиться!
В этом произведении присутствует одновременно и некоторый сказочный заворот в сочетании (если глубоко задуматься) с устрашающей мистической историей.
Пусть это и скорее детское произведение, которое проходят еще в седьмом классе, но от этого менее интереснее или менее загадочнее оно точно не становится, а как раз наоборот, именно повзрослевшей понимаешь всю преданность и отчаянную любовь кузнеца Вакулушки.
Здесь и сила, и отвага, присущая только настоящему мужчине, каких нынче практически и не осталось((
Не знаю, но я буквально влюбилась в этот горячий темперамент и буйный характер, как самого женишка, так и самого произведения несколько горячего, как истинно украинский народ.
Я уже редко встречаю подобные книги у современных авторов.
И потому просто скажем "Большое спасибо Гоголю", за то, что он до сих пор живет в наших сердцах...
<span> В рассказе В. Астафьева говорится о лжи, об ответственности за свои поступки, о мужестве признаться в своей неправоте. Главный герой данного рассказа пообещал собрать ягод, а это значит, что он должен был выполнить это обещание.</span>
Протягом усього нашого життя ми відштовхуємося від багатьох речей близьких нам по духу чи стилю. Ми виростаємо на певних книгах, слухаємо різну музику, вибудовуємо свої особисті уявлення про кіно чи театр, при цьому залишаємо в своїх серцях місце для чогось, справді, святого та особливого. Не так багато в нашому житті речей, здатних неймовірно стрімко та суттєво посилити відчуття радості, щастя та гордості за власний народ. Тому, мабуть,варто й далі захоплюватися ними, адже вони додають нам яскравих барв. Вдячність за усвідомлення важливості даного фактународжується з досвіду, а досвід – це не лише набутки й перемоги. Це, передусім, знання нашого минулого, яким би воно не було.
Щодо мене, то я завжди опиралась на історію та культуру попередніх століть. Адже мені здається, що в тривалих і безрезультатних пошуках речей, які об’єднують, наші громадяни прийшли до абсолютно очевидного висновку – нас усіх здатна об’єднати любов до рідного краю. Також, коли я думаю про ці останні слова, то перед очима стоїть лише одна беззаперечна постать, адже саме з його слів я зрозуміла, як правильно потрібно любити свій народ та свою землю. Мабуть, досить легко було здогадатись, що мова йде про геніального Тараса Шевченка.
Напевне, в Україні не знайдеться жодної людини, яка у своєму житті хоча б раз не перегорнула сторінок “Кобзаря” великого просвітителя. Творчість цього поета байдужим не залишає нікого. Проходять роки, а його актуальність не згасає, особливо у наших серцях. Він все говорить – а ми слухаємо, аналізуємо, часом і плачемо. У чому ж такий фантастичнийфеномен нашого великого митця? Чому і сьогодні, майже через два століття після його смерті, твори, написані Великим Кобзарем, хвилюють, навчають, тривожать душі?
За життя Тарас Шевченко був видатною і яскравою особистістю.Саме той факт, що він народився і виріс у багатодітній сім’ї селян-кріпаків і ще дитиною проявив надзвичайний потяг до знань і талант митця-художника та поета, свідчить про те, що цю людину подарував українському народові сам Господь.
Він – наш пророк і провідник. Серед найвідоміших митців світу не знайдеться іншої людини, яка б вийшла із самих низів суспільства і досягнула духовних вершин. Тарас Шевченко творив в умовах жорстокого тиску і переслідувань з боку царського режиму. В той же час його творчість отримала визнання в найвищих світських колах імперії. У своїх численних творах відновлював історичну правду й справедливість українців. Філософія його життєвої позиції полягала у визволенні України й українців з імперського гніту. Тарас Шевченко оспівував лицарів національного духу, великих діячів козацької доби всупереч прагненню імперської влади швидко стерти з пам`яті народної навіть згадку про ті часи та події, про тих героїв. Його талант, даний Всевишнім, а також творча праця впродовж всього життя спричинилися до формування життєвої позиції всіх наступних поколінь борців за волю України.
Минуло вже безліч років, але, читаючи його твори «Кавказ», «Неофіти», «Мазепа», «Гайдамаки», «Берестечко» та ряд інших, приходимо до висновку, що він писав немов про наш час. Згадаймо, як оцінив Шевченко наслідки страти Гонти і Залізняка: «…над дітьми козацькими поганці запанували». Чи не так сталося після вбивств сучасних лідерів, провідників і героїв? Нагадував Тарас Шевченко й кожному з нас про необхідність вистояти в умовах лихоліть і скрути, бо «не вмирає душа наша, не вмирає воля, і неситий не виоре на дні моря поля» і закликав: «Борітеся – поборете, вам Бог помагає, за вас правда, за вас слава і воля святая».Тепер можна сміливо переконатись у тому, що твори Тараса Шевченка органічно вписуються у сучасне життя.Великий поет казав:
«Учітесь, читайте
І чужому научайтесь,
Й свого не цурайтесь… «
А що може бути найбільш «своїм», найбільш близьким, як не творчий спадок невмирущого Кобзаря? У даний час ми мусимо якнайчастіше звертатись до Тараса Шевченка, адже він вчив, що маючи вибір – потрібно завжди обирати свободу, яку ми зараз так відчайдушно виборюємо.
Читаймо, шануймо і любім духовного батька всіх українців – Тараса Григоровича Шевченка!