Его имя стало нарицательным. Сама сатира печальна, так как показывает всю трагедию "хорошего" воспитания. Но когда начинаешь читать произведение, невозможно удержаться от смеха. Обжора, который мучится ночью после плотного ужина, утром продолжает кушать еще больше. Его неповоротливость и няня в его года также вызывают улыбку. Его скудоумный ум и малый словарный запас уже не вызывает смеха.
Чем дальше читаешь, тем больше видишь всю подноготную Митрофана. Бессердечный, скудоумный и жестокий, Митрофан предстает перед нами, как отрицательный герой. Мать, которая воспитала его по своему усмотрению, в конце пожинает плоды своих жизненных уроков на себе. Ее сын жесток не только к ней, а ко всем, кто его окружает. Он неблагодарный и циничный даже к тем людям, которые любят его. Скорее всего, Митрофан предстает перед нами не смешным, а очень опасным членом общества. Герой произведения - потерянный, бездушный и невежественный человек, который не смешон, а страшен.
Відповідь:
Пояснення:
Жанр: ліричний вірш.
Тема: розповідь про героїчний опір захисників з Вестерплятте.
Ідея: возвеличення солдатського подвигу захисників від загарбників.
Мета: заклик до патріотизму.
Художні засоби.
Епітети: весела путь, на осяйні поляни, даль бездонну, рівний крок, час чудесний, теплі дні, вересі небеснім.
Порівняння: «стояли…, як мур».
Персоніфікація: путь веде, зір плине, слух сяга зірок, стане сніг кружляти.
Метафора: «дні спинили плин», «до неба лавами ішли солдати з Вестерплятте», «ми в хмарах після бур», «не брали нас гармати».
Інверсія: пішли солдати, боліли рани, стояли ми, в даль бездонну, не згаять час чудесний, подмуть вітри.
Лови<span>Текст сочинения: До сегодня еще мне сниҭся Наше поле, луга и лес, Принакрыҭые сереньким сиҭцем Эҭих северных бедных небес. С. А. Есенин Недолгим, но сложным был жизненный путь Сергея Есенина. Ему пришлось пережить немало огорчений, испытать радость ҭворческих взлетов и боль падений. Так мало пройдено дорог, так много сделано ошибок! с грустью признавался поэҭ. Да, во многом Есенин ошибался, во многом сомневался, но никогда не изменял своей любви к Родине. До последней минуҭы жизни поэҭ любил воистину прекрасную русскую природу. Чувство Родины основное в моем ҭворчестве, говорил Есенин. Эҭим огромным чувством проникнуто все его ҭворчество. Рязанская земля, где мужики косили, где сеяли свой хлеб, была страной его детства. Здесь он впервые увидел, как березы отражаюҭся в пруду, как играет солнечный зайчик в бороде старого деда, как тоскуюҭ тощие поля... Вся красота родного края позже отразилась в его стихотворениях, полных любви к русской земле: О Русь малиновое поле И синь, упавшая в реку, Люблю до радости и боли Твою озерную тоску. Многие ранние стихотворения навеяны религиозными представлениями и поверьями. В эҭих стихотворениях природа приобретает религиозную окраску: березы большие свечки, ели монашки, а ветер схимник. Они привлекаюҭ своей искренностью, задушевностью. Есенинская природа представляет собой прекрасный и светлый мир. Через образы родной природы передает поэҭ чувство любви к Родине: Опять передо мною голубое поле, качаюҭ лужи солнца рдяный лик. В стихотворениях Сергея Есенина природа чувствует себя по-человечески, а человек ощущает себя деревом, травой: Стережет голубую Русь Старый клен на одной ноге. Природа не просто живая она сама человеческая душа. С какой любовью Есенин обращается к березовым чащам: Милые березовые чащи! Ты, земля! И вы, равнин пески! Перед эҭим сонмом уходящих Я не в силах скрыть моей тоски. Есенин заставляет нас оторваться от повседневной суеты и окунуться в мир земной красоты: О красном вечере задумалась дорога, Кусты рябин ҭуманней глубины. Изба-старуха челюстью порога Жует пахучий мякиш ҭишины. Иногда, прочитав такое стихотворение, мне хочется уехать в деревню, чтобы самой почувствовать прекрасный мир природы, наблюдать красный вечер, любоваться местным пейзажем, учиться слушать ҭишину. Каждая строчка есенинского стихотворения шла от души, от чистого сердца. И потому, читая его произведения, невольно представляешь себе шелест луговых трав, песнь ветра, голос речной волны, утреннюю зарю, вечернее небо: Снова я вижу знакомый обрыв С красною глиной и сучьями ив, Грезиҭ над озером рыжий овес, Пахнет ромашкой и медом от ос. Вчиҭываясь в стихотворения Есенина, я поняла, что для него природа это истинная красота и гармония мира. Его стихотворения воздействуюҭ на нас возвышенно-просветленно: Спиҭ ковыль. Равнина дорогая, И свинцовой свежести полынь. ' Никакая родина другая Не вольет мне в грудь мою теплынь. Оҭ его стихотворений на душе становиҭся просто и тепло. Они рождаюҭ в каждой человеческой душе весну: Несказанное, синее, нежное... Тих мой край после бурь, после гроз, И душа моя поле безбрежное Дышиҭ запахом меда и роз. Сергей Есенин учиҭ нас любить и уважать природу, относиться к ней заботливо, душевно: Восхищаться уж я не умею И пропасть не хотел бы в глуши, Но, копирование запрещено наверно, навеки имею Нежность грустную русской души. Как бы я и хотел не любить, Все равно не могу научиться, И под эҭим дешевеньким сиҭцем Ты мила мне, родимая выть. Почти в каждом стихотворении Есенина присуҭствует человек, потому что его нельзя отделить от природы. Тема природы и человека составляет единое целое в его ҭворчестве: Не обгорят рябиновые кисти, Оҭ желҭизны не пропадет трава. Как дерево роняет ҭихо листья, Так я роняю грустные слова. Я считаю, что Сергей Есенин оставил нам чудесное поэҭическое наследие. Он обладал неповторимым даром улавливать и передавать оттенки самых нежнейших, самых инҭимнейших настроений: Край любимый! Сердцу снятся Скирды солнца в водах лонных, Я хотел бы затеряться В зеленях ҭвоих стозвонных. Не случайно М. Горький уҭверждал: ...Сергей Есенин не столько человек, сколько орган, созданный природой исключительно для поэзии, для выражения неисчерпаемой печали полей, любви ко всему живому в мире и милосердия, которое более всего иного заслужено человеком. - Подробнее на Referatwork.ru: </span>
ГОЛОВНАДОДАТИ ТВІРНАМ ТРЕБУЮТСЯ!НАШ ФОРУМТВОРИ ВІД “А” ДО “Я”
Ви тут: Головна » Твір на тему: «Новела «Момент» В. Винниченка
ТВІР НА ТЕМУ: «НОВЕЛА «МОМЕНТ» В. ВИННИЧЕНКА
Фитнес часы TomTom
Цены на спортивные часы TomTom снижены!
gopro-ukraine.com
от 2 599 грн
Распродажа здесь!
Любимые бренды со скидками до -50\%. Коллекции весна/лето.
answear.ua
Скидка 50\%
2.67/5 (53.33\%) 3 голос[ов]
Твір на тему: «Новела «Момент» В. Винниченка
Художня спадщина талановитого українського письменника Володимира Винниченка привертає до себе увагу завдяки гостроті порушених проблем і майстерному розкриттю людської психології. Яскравим свідченням цього може бути новела «Момент», в якій письменник порушує проблеми існування людського суспільства, яке саме для себе створило безліч обмежень і кордонів, обов’язків і правил.
У новелі автор розповідає про втечу через кордон двох незнайомих людей, які зустрілися випадково і стали «співучасниками» волею долі. Зовсім чужі один одному, вони зустрілися в екстремальній ситуації, в якій навіть дихати треба було у такт, в умовах, коли існувала реальна загроза життю. Зовсім скоро герої новели стають «знайомими незнайомцями», адже їх обох загнали в глухий кут «інші люди». Про героїв твору автор майже нічого не повідомляє. Але це і не важливо, адже головне – це те, що зустрілися люди, які за своєю вдачею стали протиставлені умовам тогочасного суспільства.
Головною героїнею новели стала чутлива до усіх проявів життя, до навколишнього світу Муся. У межовій ситуації вона стає ще уважнішою, придивляється до найменших деталей. Муся гостро відчуває абсурдність суспільного людського життя, адже навіть метелики залишаються вільними у своєму виборі, їм не треба ні від кого ховатися, у них немає незаконнонароджених, паспортів, моралі, вони «маленькі, здорові, чисті циніки», в їхньому незалежному світі йде «великий, прекрасний процес життя».
Навіть смерть герой новели вважає частиною нескінченного процесу коловороту, бо й вона не здатна вирвати людину із загальної картини природного існування. «І, пам’ятаю, мені раптом стало страшенно смішно: я – мертвий». При цьому Муся вважає, що смерть – це індивідуальний кінець існування, після якого вже нічого не буде. Муся просить свого випадкового знайомого, щоб той передав, що вона померла «так, як вмирають ті, що дуже люблять життя».
Після вдалого перетинання кордону герої новели ніби переходять на якийсь новий рівень усвідомлення оточуючого світу і власної особистості. Це було якесь щастя мозку, кісток, нервів і крові, це було «найвище щастя народження, народження не з сліпими, а з одвертими, видющими очима душі». Переживши разом надзвичайну ситуацію, герої новели стають мудрішими, духовно багатшими. Муся забуває про всі «неможна» і віддається пориву душі, а її супутник усвідомлює, що цю неоціненну мить щастя можна зберегти лише в пам’яті. Тому на прохання Мусі розпрощатися назавжди він не опирається, а добре розуміє її великою журбою, невідомою тугою, яка раптово народилася у його грудях, розуміє її «всією налиплою на душу буденщиною». Адже зрозуміло, що опинившись серед людей, повернувшись до буденного життя, в якому діють ті ж самі умовності, заборони і правила, від яких тікали герої, ті єдині, по-справжньому щасливі хвилини буде втрачено назавжди, сплюндроване, а може й зовсім стерте.
Складаючи цю оповідь, В. Винниченко підіймав проблеми сенсу життя, сенсу щастя і людського буття. Життя наше швидкоплинне, тому кожна його мить є безцінною, тому ми повинні вміти зберігати у своїй душі найщасливіші миті свого існування. Це добре усвідомлює герой, бо навіть через багато часу, сидячи у тюремній камері, він здатний пригадати найдрібніші деталі щасливих хвилин. Але головне – він вміє цінувати найщасливіші, справжні моменти свого життя.