<span>Ассоль была единственной дочерью старого моряка Лонгрена, ее
мама умерла пять лет назад. В деревне её отца ненавидели, а девочку считали
полоумной. В детстве у нее была игрушка, маленькая яхта с алыми парусами, и
старый сказочник Эгль сказал ей, что когда она вырастет, за ней на таком же
корабле приедет принц и увезет ее с собой. Она каждый день ходила к берегу
моря и с надеждой смотрела вдаль.<span>
Артур Грей был очень богатым, но добрым и
отзывчивым человеком. Когда он вырос, он сбежал из дома и пришел на шхуну
"Ансельм" матросом. Выучившись морскому делу, он купил себе
трехмачтовый галиот "Секрет", и однажды судьба привела к берегам, где
жила Ассоль. Он случайно встретил ее и влюбился. От разных людей он узнал
историю девушки и то, что она ждет корабль с алыми парусами. Он сшил алые
шелковые паруса, взял на борт знакомого бродячего музыканта Циммера и
прибыл в деревню, где жила Ассоль. Девушка была поражена тем, что предсказание
сказочника сбылось, и взошла на корабль.
Красивая нежная сказка о любви и о том, что
нужно верить в хорошее будущее, быть добрым, не причинять никому боли и обиды,
и жизнь твоя будет сказочной.</span></span><span>Главная мысль: нужно верить в хорошее будущее,
быть добрым, не причинять никому боли и обиды, всё получится.</span>
Пане фанат, ми за науково технічний прогрес, але щоб він приносив користь для людини. На сьогодні майже всі останні науков відкриття створені у військових стінах і направлялись не для добробуту людей, а для їх контролю та погрози. Холодна війна не закінчилась, вона просто змінила форму. Все це від того, що фізичне в людей перевищує духовність, тоді люди в дослідженнях отримують ядерну бомбу, хімічну зброю...тощо, замість того, щоб цю технологію використати на щастя людей. Рано чи пізніше ці дослідження мають себе проявити. Окрім того, штучна їжа не може стати живою, бо в ній немає живої енергетики, це призводить до генетичних змін в тілі людини, і в наслідок цього мутація не тільки фізична, але і розумова, моральна... Всьому має бути міра. Ми за науковий прогрес, коли він не порушує Конони всесвіття (код творення всесвіту), бо потім нашим нащадкам та і нам приходиться за це відповідати.
Я з Вами погоджуюсь YanaYa. Наука - це договір, як аспірант хочу Вам про це повідати. Є вчена рада напр. в кількості 24чол. Коли зачитується якесь дослідження його приймають шляхом голосування, і більшість не тому, що це є нове наукове відкриття, а тому що це вже було визнано суспільством і ви там щось підправили. Все що нове і його неможна поставити на стіл і дотронутись рахується недослідженим. Наука це теж теорія, яка начебто доведена, але любій теорії є суперечки, все тому, що науковці щшукають зовсім не там. Вони світ сприймають не цілісно, і не як свідомість, а просто кусок матерії, тому все що шукається в науці це лише частина цілісного, яка все знову і знову заводить до манівці. На самом ділі матерія і свідомість неподільні, і тут потрібно трошки змінити точку спостереження. Це на сьогодні не робіться бо це науці не вигідно. Зрозуміло, як люди стануть розумнішими то їх важче буде обманювати і контролювати.
З дітьми індіго ми дуже часто зустрічаємось, та і з подібними дорослими людьми, бо співпрацюємо в такій сфері. Це явище дійсно є, просто хтось його бачить, а хтось і ні. Ми бачимо те, що можимо побачити, що відповідає нашому духовному росту. Блоха зі спини слона думає, що слон це цілий світ, але це не зовсім так, просто вона бальше не бачить, так і ми.
Пане фанат, психологія любі відхилення від середньостатистичних населенню вважає за шизофренію чи іншу хворобу, алеж це не так, цьому є і інше пояснення. Якщо діти не такі, як всі то це іще не пояснює, що вони хворі. Якщо розібратись, то ми всі не такі, як всі, але все ж добре. 
Майбутнє… Невідоме, невивчене, непередбачуване… Що від нього можна очікувати? До чого потрібно себе готувати? Невідомо. Але мрій і бажань багато, можливих варіантів розвитку подій теж мільйон, тому готувати себе треба до всього, навіть до самого неочікуваного. Та все ж я часто думаю про своє можливе майбутнє, планую його, навіть подумки проживаю. Тому я хочу поділитися з вами моїм баченням і власними планами вже на зовсім недалеке майбуття.
І перше, що спадає мені на думку, — це мій випуск зі школи. Як я на нього чекаю! Вже уявляю себе в неперевершеній синій сукні, у красивих туфлях і з прекрасною зачіскою, а головне — мене завжди супроводжує галантний кавалер. Випускний має бути просто незабутнім, я не хочу розчаровуватись у своїх мріях. Та далі ще цікавіше, говорять, що після випуску зі школи починається справжнє життя, адже ті, хто нещодавно сиділи за партами, одним махом стануть студентами. Ох, це студентське життя! Розваги до ранку, пісні під під’їздом або життя у гуртожитку… Романтика! Та забувати про навчання я теж не збираюсь. Я мрію стати справжнім професіоналом у своїй справі, а саме у сфері журналістики. Мене давно приваблює ця спеціальність: ця праця креативна, цікава, неординарна, з нею не засидишся в офісі, не станеш нікому не цікавим клерком у сірому костюмі. Бути журналістом — це зустрічі з різноплановими людьми, уміння якісно інформувати суспільство, розвивати себе і над собою ж працювати. Я думаю, що у мене все вийде, і цю мрію я втілю в реальність. Після університету має початись життя вже дорослої, повністю незалежної й самостійної людини, яка буде готова приймати виважені, правильні рішення. Звичайно, я, як кожна дівчина, хочу, щоб у моєму майбутньому з’явилася щаслива родина, яка стане головною підтримкою і джерелом натхнення для подальшого вдалого розвитку подій. Я вірю в те, що я буду працювати за обраною мною спеціальністю, а головне те, що я буду в неї закохана, і праця не буде для мене ні фізичним, ні моральним тягарем.
Отже, я сподіваюсь, що моє майбутнє буде саме таким. Я розумію, що всього у житті треба досягати самостійно, тому знаю, що майбутнє залежить тільки від мене і моїх старань. Але я дякую долі за те, що поруч зі мною опинились саме ті люди, які вже зараз допоможуть, підтримають і підкажуть. Саме завдяки їм я вірю у своє майбуття і у свої можливості, а це головне.