Сходство их взглядов заключалось в
негативном отношении к существующей власти и девиз был общий: «Долой самодержавие!».
А различия во взглядах и пути достижения целей, были весьма существенными.
Бакунин Михаил Александрович считался
идеологом анархического крыла народничества. Резко критиковал учение Карла
Маркса, согласно которому неизбежен переход от капиталистического общества к
коммунистическому, где все средства производства будут принадлежать всему
обществу и исчезнет эксплуатация одного человека другим. Этот переход не может
пройти без социалистической революции, главной силой которой будет являться
рабочий класс (пролетариат). Так вот Бакунин считал необоснованным утверждение
о ключевой роли пролетариата в обществе. Он отвергал и централизованное
управление, т.е. государство. А вместо этого предлагал свободную организацию
рабочих ассоциаций (союзов), групп, общин, волостей, областей и народов. Под
свободным обществом он понимал принцип самоуправления народа.
Лавров Петр Лаврович был идеологом
пропагандистского крыла в народничестве. Он, в отличие от Бакунина, не
преклонялся перед стихийными бунтами, а настаивал на народной революции,
которая требовала тщательной подготовки. Поэтому он рекомендовал запастись
терпением, для того, чтобы результат был стопроцентным.
<span>Ткачев Перт Никитич был идеологом
заговорщического направления в народничестве. Он полагал, что крестьянство не
сможет самостоятельно осуществить революцию. Переворот планировал провести с
помощью специальной, законспирированной организации, члены которой прошли
строгий отбор, и являются надежными. Он был целиком и полностью за
террористические методы.</span>
<span>Исследование гражданской культуры, выявляющее специфику ее становления в современной России, относится к проблематике философско-культурологического знания
.</span><span>
</span>
Вели́кая францу́зская револю́ция — крупнейшая трансформация социальной и политической системы Франции, приведшая к уничтожению в стране Старого порядка и абсолютной монархии, и провозглашению Первой французской республики (сентябрь 1792) де-юре свободных и равных граждан под девизом «Свобода, равенство, братство».
Началом революции стало взятие Бастилии 14 июля 1789 года, а окончанием историки считают 9 ноября1799 года (переворот 18 брюмера).
<span><em>Позитивні наслідки. </em> У роки довоєнних п'ятирічок у вкрай важких умовах тоталітарного режиму трудящі України створили <em>потужну індустріальну базу, </em> яка за окремими показниками вивела Україну на рівень економічно розвинених країн світу. Почали давати промислову продукцію гіганти металургії: «Запоріжсталь», «Азовсталь» і «Криворіжсталь». Стали до ладу Краматорський машинобудівний, Луганський паровозобудівний, Макіївський, Дніпродзержинський та інші металургійні заводи. Кількість промислових підприємств за роки довоєнних п'ятирічок зросла в 11 разів. В Україні було побудовано 100 нових шахт. Республіка стала важливою металургійної, вугільної, машинобудівної базою СРСР.</span><span>У 1930-х рр. в Україні <em>змінилася структура господарства: </em> зросла частка промисловості в порівнянні з часткою сільського господарства в загальному обсязі валової продукції республіки; у валовій продукції промисловості зросло виробництво засобів виробництва; велика індустрія стала витісняти дрібну промисловість.</span><span>Україна <em>випередила </em> за рівнем розвитку галузей важкої промисловості деякі західноєвропейські країни. Вона посіла друге місце в Європі (після Німеччини) за виплавкою чавуну, четверте місце в світі з видобутку вугілля. З виробництва металу і машин республіка випередила Францію та Італію, наздоганяла Великобританію.</span><span>За роки перших п'ятирічок удвічі зросла чисельність робітників. У 1930-і рр.сформувався <em>національний </em> український робітничий клас і <em>національна</em>технічна інтелігенція.</span><span> Негативні наслідки індустріалізації. Економічна міць держави була спрямована не на задоволення насущних потреб людей, а на <em>зміцнення тоталітарного режиму </em> і затвердження у свідомості людей ідеологічних догм більшовизму, створення військово-економічних ресурсів для «експорту революції». Індустріалізація здійснювалася за рахунок селян, супроводжувалася масовими репресіями.</span><span>В цілому форсована індустріалізація України не привела <em>до підвищення </em>життєвого рівня народу. У 1930-і рр. знову з'явилися величезні черги, продовольчі картки, дефіцит найнеобхіднішого. Урбанізація призвела до значного ускладнення житлової та продовольчої проблем.</span><span>У ході індустріалізації посилилася централізація управління промисловістю, утвердилися командно-адміністративні методи управління; був узятий курс на мілітаризацію промисловості. Держава відмовилася від непу і початок примусовими засобами експлуатувати з селян додаткові кошти на форсування індустріалізації. Фактично зник матеріальний принцип стимулювання праці. Праця робітників стимулювався позаекономічними засобами і, насамперед, розгортанням «соціалістичного змагання».</span><span>У першої п'ятирічки ставка була зроблена на <em>підприємства-монополісти </em>(запорізький завод «Комунар», що випускав зернозбиральні комбайни, Луганський паровозобудівний та ін.), які згодом фактично підім'яли під себе всю економіку країни.</span><span>Промисловий потенціал України (як і всього СРСР) формувався <em>диспропорційно: </em> посилювалися і розширювалися традиційні індустріальні райони - Донбас і Придніпров'я, а промисловість досить густо заселеного Правобережжя помітно відставала у темпах розвитку.</span><span> </span>
<span>Англия к середине 19 века завладела всей территорией современных Индии и Пакистана и вышла на афганскую границу, колонизировала Австралию и Новую Зеландию, Малайю и Гонконг - центр ввоза опиума в Китай. И Южной Африкой в войне с бурами и Родезией на территории современных Зимбабве, Замбии и Малави. На востоке Африки ее райскими по климату Кенией и Угандой. В Западной Африке Ганой - Золотой Берег ее тогдашнее название и Нигерией.
Франция захватила большую часть Западной и Центральной Африки, Алжир, Марокко и Тунис, островом Мадагаскар и Индокитаем, в Полинезии Таити.
Немцы захватили современные страны Камерун, Намибию и Танзанию, Папуа-Новую Гвинею. Итальянцы Ливию и Сомали. </span>