Балу — большой тёмно-серый медведь-губач. Как показано в «Книге джунглей», персонаж Балу сильно отличается от своего образа в оригинальной книге Киплинга: он не сонный и мудрый, а легко идущий по жизни ленивый и крайне беспечный медведь. Он обожает танцы и различные игры. Он является лучшим другом мальчика Маугли, воспринимая его как своего собственного медвежонка и готовым защитить мальчика от любой опасности, даже от Шер-Хана тем самым становясь более ответственней на протяжении всей книги.Это про диснеевского.
А вот Киплинга
Балу — медведь, воспитатель волчат, друг Маугли. У Киплинга назван «the sleepy brown bear» — «сонный коричневый медведь». Brown bear — английское название бурого медведя, который, однако, в Индии не встречается. По рациону питания Балу (орехи, коренья и мёд) можно предположить, что речь идет огималайском медведе, но и этот вид в Индии не обитает. Так что единственным претендентом на роль Балу остается другой большой любитель мёда — губач. Английское название губача — sloth bear (ленивый медведь) вполне соответствует сонному состоянию Балу, и хотя губачи в основном чёрного цвета, среди них иногда встречаются особи бурой масти.
О дворовых людях: Считал из за своих, был в отношениях не приятельских, но коротких, в точности исполнял приказания, но свои права знал, никто не смел садиться на его место, его побаивались; он шуток не любил - никто не решался глумиться, все побаивались.
О Татьяне: полюбилась она ему; глупо смеясь и ласково мыча, он протягивал ей пряничного петушка; промычал ей что-то дружелюбное.
О случае, когда кастелянша обижала Татьяну: он приподнялся, наложил ручищу (кастелянше) на голову, с такой свирепостью посмотрел, что все умолкли.
О том, как Татьяну научили притвориться хмельной, чтоб отвадить от нее Герасима: Герасим терпеть не мог пьяных; Он схватил ее за руку, помчал через весь двор и, войдя с нею в комнату, толкнул ее прямо к Капитону. Герасим постоял, поглядел на нее, махнул рукой, усмехнулся и пошел, тяжело ступая, в свою каморку.<span>Он только стал как будто поугрюмее, а на Татьяну и на Капитона не обращал ни малейшего внимания.</span>
Осень золотая, тучи чёрные.
Дождик моросящий, ночи тёмные.
мокрые дороги, утренний туман,
Люди разбежались по тёпленьким домам.
<span>Вільфрел Айвенго — головний герой твору. 1. Походження
героя. (Айвенго належав до шанованого старовинного роду саксів. Його батько —
Седрік Сакс — представник тієї частини знаті, яка не бажає коритися норманам і
мріє про відродження своєї незалежності.) 2. Володіння зброєю, хоробрість,
спритність — риси справжнього лицаря (Незважаючи на те, що Айвенго дуже
молодий, ніхто з лицарів не зумів перевершити його у мистецтві володіння
зброєю. Він бере участь у всіх лицарських турнірах, відстоюючи честь і справедливість.
На турнірі під Ашбою він, коли лицарі-норманн майже стали переможцями,
з’являється із девізом «Позбавлений спадку» і перемагає в смертельному бою
найсильнішого з норманів — гордовитого храмовника Бріана де Буагільбера.). 3.
Вірність королю Річарду. (Повернувшись після хрестового походу, він вірно
служить королю Річарду, який у цей час повернувся до Англії, захищає честь
короля і його хоробрих воїнів.) 4. Чесність і шляхетність. (Айвенго попереджає
про небезпеку Ісаака, з яким хотів розправитися храмовник, допомагає вийти із
замку й дістатися до безпечного місця. Для Айвенго не має значення та
обставина, що Ісаак — єврей, хоча, за тогочасними переконаннями, християнину не
личило піклуватися про життя «нащадка зневаженого народу».) 5. Здатність на сильне
кохання. (Айвенго усім серцем покохав вихованку Седріка — леді Ровену. Його
почуття не остудило навіть те, що його батько, маючи намір одружити Ровену з
Ательстаном Коїгтисбурзьким, позбавив Айвенго спадщини й вигнав із дому.
Перемігши на турнірі під Ашбою, лицар Позбавлений Спадку обирає королевою
турніру леді Ровену. Зрештою сила кохання перемагає: старий Седрік дарував
синові прощення, і згодом Айвенго з коханою Ровеною одружуються) 6. Готовність
допомогти людям у біді. (Ребекку, дочку Ісаака, несправедливо звинуватили в
чаклунстві і, за законами того часу, мали спалити на вогнищі. Шляхетний
Айвенго, пам’ятаючи, як дівчина доглядала за ним, коли він був тяжко поранений,
поспішає на турнір захистити її честь і мечем довести її невинність.) В образі
Айвенго втілено найкращі лицарські чесноти. Автор створив портрет ідеального
лицаря, врода якого поєднується з розумом і шляхетністю, а відвага — з умінням
битися. Він доблесний, некористолюбний, вірний своїй коханій і своєму королю.</span>
Высокий , папа у него француз)