ГОЛОВНАДОДАТИ ТВІРНАМ ТРЕБУЮТСЯ!НАШ ФОРУМТВОРИ ВІД “А” ДО “Я”
Ви тут: Головна » Твір на тему: «Новела «Момент» В. Винниченка ТВІР НА ТЕМУ: «НОВЕЛА «МОМЕНТ» В. ВИННИЧЕНКА
Фитнес часы TomTom
Цены на спортивные часы TomTom снижены! gopro-ukraine.com от 2 599 грн Распродажа здесь!
Любимые бренды со скидками до -50\%. Коллекции весна/лето. answear.ua Скидка 50\% 2.67/5 (53.33\%) 3 голос[ов] Твір на тему: «Новела «Момент» В. Винниченка
Художня спадщина талановитого українського письменника Володимира Винниченка привертає до себе увагу завдяки гостроті порушених проблем і майстерному розкриттю людської психології. Яскравим свідченням цього може бути новела «Момент», в якій письменник порушує проблеми існування людського суспільства, яке саме для себе створило безліч обмежень і кордонів, обов’язків і правил.
У новелі автор розповідає про втечу через кордон двох незнайомих людей, які зустрілися випадково і стали «співучасниками» волею долі. Зовсім чужі один одному, вони зустрілися в екстремальній ситуації, в якій навіть дихати треба було у такт, в умовах, коли існувала реальна загроза життю. Зовсім скоро герої новели стають «знайомими незнайомцями», адже їх обох загнали в глухий кут «інші люди». Про героїв твору автор майже нічого не повідомляє. Але це і не важливо, адже головне – це те, що зустрілися люди, які за своєю вдачею стали протиставлені умовам тогочасного суспільства.
Головною героїнею новели стала чутлива до усіх проявів життя, до навколишнього світу Муся. У межовій ситуації вона стає ще уважнішою, придивляється до найменших деталей. Муся гостро відчуває абсурдність суспільного людського життя, адже навіть метелики залишаються вільними у своєму виборі, їм не треба ні від кого ховатися, у них немає незаконнонароджених, паспортів, моралі, вони «маленькі, здорові, чисті циніки», в їхньому незалежному світі йде «великий, прекрасний процес життя».
Навіть смерть герой новели вважає частиною нескінченного процесу коловороту, бо й вона не здатна вирвати людину із загальної картини природного існування. «І, пам’ятаю, мені раптом стало страшенно смішно: я – мертвий». При цьому Муся вважає, що смерть – це індивідуальний кінець існування, після якого вже нічого не буде. Муся просить свого випадкового знайомого, щоб той передав, що вона померла «так, як вмирають ті, що дуже люблять життя».
Після вдалого перетинання кордону герої новели ніби переходять на якийсь новий рівень усвідомлення оточуючого світу і власної особистості. Це було якесь щастя мозку, кісток, нервів і крові, це було «найвище щастя народження, народження не з сліпими, а з одвертими, видющими очима душі». Переживши разом надзвичайну ситуацію, герої новели стають мудрішими, духовно багатшими. Муся забуває про всі «неможна» і віддається пориву душі, а її супутник усвідомлює, що цю неоціненну мить щастя можна зберегти лише в пам’яті. Тому на прохання Мусі розпрощатися назавжди він не опирається, а добре розуміє її великою журбою, невідомою тугою, яка раптово народилася у його грудях, розуміє її «всією налиплою на душу буденщиною». Адже зрозуміло, що опинившись серед людей, повернувшись до буденного життя, в якому діють ті ж самі умовності, заборони і правила, від яких тікали герої, ті єдині, по-справжньому щасливі хвилини буде втрачено назавжди, сплюндроване, а може й зовсім стерте.
Складаючи цю оповідь, В. Винниченко підіймав проблеми сенсу життя, сенсу щастя і людського буття. Життя наше швидкоплинне, тому кожна його мить є безцінною, тому ми повинні вміти зберігати у своїй душі найщасливіші миті свого існування. Це добре усвідомлює герой, бо навіть через багато часу, сидячи у тюремній камері, він здатний пригадати найдрібніші деталі щасливих хвилин. Але головне – він вміє цінувати найщасливіші, справжні моменти свого життя.
Родные люди всегда находятся рядом с нами.порой мы не намечаем их присутствия, заботы, тепла и помощи.
всю эту суету вокруг нас мы или не замечаем,или не ценим, но, что еще хуже, иногда она нас раздражает,ведь мы хотим самостоятельности,спокойствия и что на не "допекали". и вот, в один из дней это все может пропасть.. родители не вечны. они рано или поздно покинут нас. лучшие друзья тоже могут нас покинуть..и вот тогда мы пойдем как много мы потеряли.а это глагол прошедшего времени и станет горестно.поэтому, пока не поздно,скажите близким и друзьям как вы их цените,как вы их любите.. пока не стало поздно
Цель участия Киребеевича и Калашникова. (Киребеевич любит Алёну Дмитриевну так, что становится при виде неё «сам не свой» , «опускаются руки сильные, Помрачаются очи бойкие» . Готов уйти « в степи приволжские, На житьё на вольное, на казацкое» , сложить там буйную головушку. Но Кирибеевич опозорил Алёну Дмитриевну «честную, непорочную» . Калашников любит свою жену, они венчаны « в церкви Божией» по закону христианскому.) . 2.Поведение Киребеевича и Калашникова перед боем. (Опричник идёт на бой «потешить царя нашего батюшку» . Он хвастлив, уверен в себе и в том, что равных ему в бою не будет. Привык быть первым, в его характере проявляются спесь, высокомерие, нежелание считаться с другими. Калашников участвует в бою, чтобы защитить честь семьи. «Не шутку шутить, не людей смешить… вышел я на страшный бой, на последний бой» - эти слова Калашникова знаменуют превращение потешного боя в судный поединок) . 3.Закономерность победы Калашникова. (На его стороне нравственное превосходство, ибо он оскорблён и обязан он отомстить) . 4.Нарушение христианских заповедей Калашниковым. («Не мсти, не убий» . Купец понимает, что нарушает христианские заповеди, и в этом его трагедия. Он не может не восстановить честь семьи и не нарушить при этом христианские заповеди, поэтому перед казнью Калашников говорит братьям: «Помолитесь сами в церкви Божией Вы за душу мою грешную». ) 5. Купец Калашников - выступает защитником традиционных форм жизни 16 века. <span>(Он вступает в конфликт с властью и обречён на гибель. По мнению Лермонтова, именно ответственность перед семьёй и родом укрепляет личность, делает её сильной. )</span>