Характеристика Захара Беркута Захар Беркут — центральний персонаж повісті, ватажок тухольської громади. Йому вже понад 90 років, і все своє життя ця людина віддала громаді. «Громада — то був його світ, то була ціль його життя»,— пише автор. «…Се був сивий, як голуб, звиш 90-літній старець, найстарший віком у цілій тухольській громаді. Батько вісьмох синів, із яких три сиділи вже разом із ним між старцями… Високий ростом, поважний поставою, строгий лицем, багатий досвідом життя й знанням людей та обставин, З. Беркут був правдивим образом тих давніх патріархів, батьків і провідників цілого народу, про яких говорять нам тисячолітні пісні та перекази. Невважаючи на глибоку старість, Захар Беркут був іще сильний і кремезний. …Сад, пасіка й ліки — се була його робота». Риси характеру Захара Беркута добрий і волелюбний; відвертий і чесний; працьовитий; розсудливий і мужній; витриманий. Найповніше розкривається характер Захара Беркута у грізний для його народу час, коли він стає на чолі тухольської громади у боротьбі з монгольськими нападниками. Саме він складає план знищення монголів, на його заклик приходять на допомогу тухольцям верховинці й загіряни, він безпосередньо керує боротьбою тухольців. І в цій боротьбі найбільше проявляється його мужність, світлий розум і передбачливість. Він пропонує не відбити напад монголів, а розгромити ворога в тухольській долині, щоб захистити сусідні села від несподіваного нападу монголів. Ним керують у першу чергу громадські інтереси. Почуття громадського обов’язку, яке тісно зв’язане з глибоким патріотизмом, у Захара Беркута найяскравіше проявляється в трагічну хвилину, коли в полон до ворога потрапляє його син. Усією силою своєї душі він любить сина, але коли Тугар Вовк пропонує тухольцям випустити монголів із тухольської долини в обмін на полоненого Максима і частина тухольців просить Захара прийняти цю пропозицію і визволити свого сина, то він відмовляється. Захар пояснює, що тут справа йде не про його сина, а про долю їхніх сусідів — верховинців і загірян, які, непідготовлені, зазнають ще страшнішого горя від нападу монголів. «Не дбайте про мого сина, а рішайте так, якби він був уже в гробі»,— каже Захар Беркут, затамовуючи біль у душі. Він підкоряє свої батьківські почуття громадянським інтересам. І його відповідь посланцеві Бурунди звучить твердо і переконливо: «Або ми всі погинемо, або ви всі — іншого вибору нема». Коли ж вдруге заходить мова про долю його сина, якого можна було врятувати, відпустивши живими ватажків монгольського війська, Захар Беркут і тут проявляє свою принциповість і твердість переконань. Він не може навіть тоді, коли монгольське військо знищене, прийняти пропозицію Бурунди, бо знає, який це підступний і жорстокий ворог. Бурунда ніколи не забуде загибелі свого війська і наведе на тухольців ще страшнішу силу. «Нехай радше гине мій син, ніж задля нього має уйти хоч один ворог нашого краю!» — каже Захар Беркут. Своєю рукою посилає він величезний камінь у купу, де, крім ворогів був і його син. Після того як Захар послав смертельну зброю, він «тремтів, мов мала дитина, і, закривши лице руками, ридав тяжко». Ось як дорого коштував йому той останній удар по ворогу. Можливо, від цього він так раптово і помирає. Але яку силу духу, твердість і стійкість він проявляє перед цим, у грізний для свого народу час. Слід підкреслити і чесність старого Захара. («Беркути додержують свого слова навіть ворогові і зрадникові».) Він прекрасний у всьому, навіть у своїй смерті. У своїй останній промові перед громадою Захар говорить про те, що тухольці перемогли ворога не лише своєю зброєю, а й мудрістю і дружбою, згуртованістю, висловлює впевненість у щасливому майбутньому рідного народу. Як заповіт нащадкам звучать його слова: «Доки будете жити в громадськім порядку, дружно держатися купи, незломно стояти всі за одного, а один за всіх, доти ніяка ворожа сила не побідить нас». В образі Захара Беркута втілені мудрість, мрії і прагнення народу.
"Вкушая, вкусих мало меда, и се аз умираю"-эпиграф к Мцыри М.Лермонтова,взят автором из Библии,Книги Царств.Смысл высказывания прост,сын царя Саула,не побоявшись смерти ,нарушает глупый запрет отца .Нарушив несправедливый запрет,Ионофан выбирает путь сладкой свободы,зная,что должен погибнуть.Связь Эпиграфа с основной темой произведения очевидна,Мцыри предпочитает побег,поиск Родины,влекущий смерь на свободе,чем долгую жизнь в неволе."Медовый " путь свободы ,без которой нет смысла в жизни,этот путь выбирает Мцыри,для него сладкая свобода важнее всего в жизни.
Удивительная поэма Лермонтова переносит нас на Кавказ.История маленького горца,выросшего в монастыре ,завораживает и заставляет задуматься.Что такое свобода,почему так люди стремятся её обрести. Мцыри вырос в неволе,его воспитали монахи,готовясь к постригу,он сбегает из монастыря.Его не пугает гроза,его душа рвётся домой,в горы,увидеть близких,познать,что такое Родина.Три дня беглец провёл на свободе,он встретил любовь,победил барса,доказав себе,что он истинный воин.Увидев грузинку,Мцыри был заворожен её красотой,в глазах девушки он увидел неведомое,назвав это любовью.Природа придавала ему сил,красоту и мощь свободы он увидел вокруг себя,почувствовав себя частью этой красоты.Дикий барс,царь гор,преклонил пред ним колени,проиграв честный поединок. Поняв,что он вернулся к монастырю,Мцыри теряет жажду к жизни,он решает умереть. Исповедь беглеца потрясает,три дня сделали юношу по-настоящему свободным.Его бунтарский дух вырвался из тела покорного пленника.Мцыри-настоящее дитя природы,он рвётся на свободу.Открытие,что он вернулся,откуда бежал ,убивает свободолюбие юного горца.Мцыри сдаётся,его дух сломлен.Но он счастлив,он увидел за три для столько,сколько не видел за всю свою жизнь. Жизнь Мцыри коротка,три дня свободы и обретение покоя.Юноша не сожалеет о побеге,его волнует лишь то,что он смог сдержать слова и вернуться домой. Мцыри умирает в согласии с собой,его дух свободен,его могила смотрит на горы родного Кавказа,ветер качает акации и доносит звуки далёкой Родины.