<span>Художественная деталь– изобразительная и выразительная подробность, характерная черта какого-либо предмета, части быта, пейзажа, интерьера, портрета и т. п. , несущая повышенную смысловую нагрузку, характеризующая не только весь предмет (характер, пространство, время в произведении) , частью которого она является, но и определяющая во многом отношение читателя к нему</span>
Главные герои:Дед Кокованя,Дарёнка,кошка Мурёнка,Серебряное Копытце.
Дед Кокованя берёт к себе сироту Дарёнку и вместе с ней кошку Мурёнку,которая увязалась за девочкой.Дарёна помогала Коковане по хозяйству,а он рассказывал ей сказки.Он был охотником,стрелял козлов,но никак не мог поймать одного,у которого на правой передней ноге серебряное копытце. Как топнет он им,так и посыплются самоцветы.Однажды,поехал Кокованя на охоту,а девочка уперлась,не хотела дома оставаться и поехала с дедом.Вот набил Кокованя козлов,а увезти не на чем,поехал за лошадью,а Дарёнка в срубе осталась с кошкой.Слышит,будто топочет что-то,выбежала-никого,опять топочет..Смотрит козёл!С серебряным копытцем!Попробовала девочка его приманить,а он и убежал.Вот наступил и другой вечер,опять топот,прыгает Серебряное Копытце,а из-под ножки камушки падают,а кошка будто сидит и с ним разговаривает.Он в сторону и она туда же,так и "упрыгали"..Тут и дед пришёл,показала ему Дарёна камешки Серебряного Копытца,часть взяли,а другая так до сих пор на тех холмиках встречается..
Отзыв:В произведении мне больше всего понравилась сцена,где козлик Серебряное Копытце топает ножкой,а из-под неё сыплются драгоценные камни.Это описано очень красочно,и явственно представляешь сказочную картину.
«Шевченко – наш сучасник», – звикли казати ми, але небагато хто розуміє, що власне значить цей вираз.Сьогодні деякі люди ставляться до літератури скептично. Мовляв, застаріли ці пристрасті, а час, про який йдеться в літературних творах, давно минув. Це помилка думати так, і дуже серйозна помилка! В українській літературі існує багато чудових авторів, творами яких зачитується чимало людей. І, мабуть, одним із перших тут треба назвати нашого Кобзаря.Твори Тараса Григоровича Шевченка, на мій погляд, не застаріють ніколи: надто вже палка душа, осяяна світом могутнього розуму, стоїть за ними. Кобзар володів даром пророцтва: як інакше можна пояснити деякі з його віршів? Узяти, наприклад, поезію, де Шевченко звертається до всієї української спільноти: «І мертвим,і живим, і ненарожденним...» . Кожна фраза, кожне слово тут, як опік. Дійсно, у цьому творі чується живий голос Кобзаря, який звертається водночас до всіх і кожного зокрема. А «Гайдамаки»? Сторінки цієї поеми перегукуються з подіями XX століття – громадянською та другою світовою війною. Якщо ж перечитати цикл віршів «У казематі» , то також виникають історичні паралелі з певною добою в нашій історії. І подібних прикладів можна навести багато. Та хіба лише історичними паралелями вимірюється сучасність Шевченкового слова?Хтось із іноземних дослідників зауважив, що більше ніде йому не доводилося бачити такого ставлення до поета. Шевченко став пророком нашого поневоленого народу. Кожен українець вірив у те, що Кобзар і після своєї смерті любить, жаліє і вчить його.У незалежній Україні зроблено все, щоб віддати Кобзареві всю шану, повернути поету чималий народний борг. Сьогодні ми знаємо дуже багато про життя і творчість Тараса Григоровича. Нам відомо, що Шевченко не був ані святим, ані людиною, зануреною у надхмарні світи. Він був людиною розумною, інтелігентною та обдарованою. А життя Кобзаря можна вважати мірилом нашої історії.Гортаючи сторінки Шевченкового «Кобзаря», ми маємо змогу замислитися й над власним життям. Сучасність заповнює нас, але ми ані на мить не забуваємо, чиїми сучасниками ми є. Так, бути сучасником Кобзаря – це велика честь.
Жила -была прекрасная ромашка,она очень боялась каров, ей казалось что они были очень-очень страшные ,и могли её съесть .и однажды к ней подошла стая коров,ей так хотелось убежать ,она рвалась,плакала,кричала, и вдруг ее жизнь оборвалась. а корова даже ее не заметела и пошла дальше. :)