К границам часовых поясов привязаны территориальные образования - в РФ это республики, края и области. На территории этих образований должно быть единое для всей территории время, а сухопутные границы проложены по сформированным исторически местам проживания народов (например, республика Якутия или республика Татарстан) или по исторической <span>правопреемственности - княжество-уезд-область.
Поэтому границы часовых поясов являются на суше ломанными линиями. </span>
Африка і Австралія мають спільне походження. Обидва материка, разом з Антарктидою і Південною Америкою, є дітьми матері-Гондвани, що розірвалася на частини 150 мільйонів років тому. Сьогодні Африку і Австралію розділив Індійський океан. Існує і ряд відмінностей в географічному положенні, характері рельєфу, кліматі, природних зонах, країнах і населення, що проживає на континенті.
Їхня різниця в тому,що Африка і Австралія, незважаючи на те що обидва материка відносяться до материків так званої Південної групи, мають різне географічне положення. Африка розташована в усіх чотирьох півкулях земної сфери, при цьому екватор ділить її практично навпіл. Західну частину Африки перетинає нульовий меридіан, а у південній та північній частині материка проходять лінії Південного і Північного тропіка. Австралія ж повністю розташована в Південній півкулі, при цьому у верхній третині її перетинає лінія Південного тропіка.
Обидва материка в різний час стали відомі європейцям. Північна частина Африки була нанесена ще на найпершу у світі карту, «видану» Ератосфеном в III столітті до нашої ери. Називалася вона тоді Лівією. Австралію відкривали з XVII століття. Спочатку на материк в 1606 році наткнувся Віллем Янзон, потім Абель Тасман в 1644-м довів, що це самостійний континент. А вже потім в 1770 році Джеймс Кук вдруге і остаточно відкрив Австралію для європейців.
У тектонічній основі Африки лежить уламок давньої Гондвани – Африканська плита. У рельєфі вона проявляється у вигляді височин і плоскогір’їв з мінімальною кількістю низовин. На півночі і півдні знаходяться складчастості, які проявилися у вигляді Атлаських і Капських гір. Крім того, на південному сході материка існують епіплатформенні Драконові гори.
У тектонічній основі Австралії лежить уламок Гондвани – Індо-Австралійська плита, яка в рельєфі проявилася у вигляді чергування височин і низовин. На сході континенту розташована складчастість, в рельєфі що виявляється Великим вододільним хребтом. Через особливості будови земної кори цього материка на ньому відсутні діючі вулкани.
Кліматичні пояси Африки розташовані симетрично по відношенню до екватора і чергуються від екваторіального до субтропічного кліматичного поясу в обох півкулях. Найбільші території займають субекваторіальний і тропічний кліматичний пояс, в зону впливу якого потрапляє відома Сахара.
Климат Москвы — умеренно-континентальный, сильные морозы и палящий зной здесь бывают достаточно редко и имеют небольшую продолжительность. Морозы в холодный период года (существенное отклонение от нормы, более чем на 4 градуса) устанавливаются обычно на несколько дней (не больше 7-10), а жара может длиться от 2-3 дней до 1,5 месяцев (лето 1936, 1938, 1972, 2010, 2011). На климат города оказывают влияние географическое положение (в зоне умеренного климата в центре Восточно-Европейской равнины, что позволяет свободно распространяться волнам тепла и холода) ; отсутствие крупных водоемов, что способствует довольно большим колебаниям температуры; а также влияние Гольфстрима, вызванное атлантическими и средиземноморскими циклонами, обеспечивающими относительно высокую температуру в зимний период по сравнению с другими населенными пунктами, расположенными восточнее на той же широте (Казань, Омск, Новосибирск и др. ) и высокий уровень атмосферных осадков. За год в Москве бывает около 30 гроз, в основном в период май — сентябрь, которые чаще всего вызываются местной конвекцией за счет интенсивного прогрева в теплый период. Более редкие, но наиболее сильные (внутримассовые) грозы возникают при прохождении атмосферных фронтов и наблюдаются в течение всего года, включая зиму.
Оймякон имеет достаточно сложный тип климата. На климат влияет высокая широта села (приполярные широты) , большая удалённость от океана (резко континентальный климат) , нахождение на высоте более 700 м над уровнем моря (влияет высотная поясность) . Зимой в село стекается холодный воздух, так как оно находится в котловине. Лето короткое, с большим перепадом суточных температур, днём может быть +30 °C и выше, но ночью температура может упасть на 15-20 °C.
<span>Средняя температура в Оймяконе и некоторых других районах Якутии в январе составляет до −47,0 °C, а часто опускается и ниже −50 °C, что делает её самым холодным местом Северного полушария, наряду с Гренландией. Не утихают споры о том, который из населённых пунктов Якутии, Оймякон или Верхоянск, считать Полюсом холода северного полушария. Официально самая низкая зарегистрированная температура в Оймяконе −67,7 °C, отмечена в 1933 году, а в Верхоянске −67,8 °C, отмечена в 1892 году (в это время в Оймяконе наблюдения не велись). [1][2] Однако неофициально в 1924 году академиком Сергеем Обручевым в Оймяконе была зарегистрирована температура −71,2 °C.[3] Также по данным Главной геофизической обсерватории в Оймяконе абсолютные годовые минимумы ниже, чем в Верхоянске в среднем на 3,5 °C.[4] Таким образом, официально зарегистрированный минимум в Верхоянске на 0,1 °C ниже, чем в Оймяконе, но в те годы в последнем наблюдения не велись, и весьма вероятно, что там в это время температуры были ещё более низкие.</span>