Образ Соломии "Дорогою ценой" За планом⇒⇒⇒⇒⇒⇒ 1. Внешность и черты Соломии. 2. Отношение к жизни, к крепачеству. 3. Борьба за с
Образ Соломии "Дорогою ценой" За планом⇒⇒⇒⇒⇒⇒ 1. Внешность и черты Соломии. 2. Отношение к жизни, к крепачеству. 3. Борьба за свою любовь. 4. Любовь к жизни. 5. Самоотдача в борьбе за любовь и жизни. 6. Значение образа украинской женщине.
Соломія — вродлива і сильна жінка. Вона має високу і міцну, «як на доброго мужика», постать, гарне, «свіже, повне обличчя, з карими очима, що так виразно біліло при картатому очіпку й пасмах чорного волосся». Тяжким і нерадісним було життя Соломії, яку пан силою віддав заміж за нелюбого чоловіка. Щоб визволитись з цього подвійного рабства — від поміщика і нелюба — Соломія разом з Остапом тікає за Дунай. Енергійна, вольова, дужа, вірна подруга Остапа, вона терпляче переносить всі злигодні мандрівного життя і не раз допомагає Остапові в дорозі, рятує його з біди. Самовіддано бореться Соломія за життя Остапа: вона виводить його з плавнів, невтомно працює, щоб заробити собі й йому на проживання, продає свій одяг, щоб викупити Остапа в жовнірів. Найяскравіше виявився героїчний характер Соломії і готовність її на самопожертву, коли вона, рятуючи Остапа, гине у хвилях Дунаю. Як і поранений Остап у плавнях з останніх сил боровся за життя, так тепер Соломія, тонучи, напружує всі сили, щоб дістатися до берега, бо «там так гарно, там сяє сонце, там зелено, там небо синє, там радість, життя… Душа рветься до сонця». Трагічна доля Остапа і Соломії, їх поневіряння в Туреччині свідчить про те, що всюди, де володарюють пани, трудяща людина не може знайти для себе щастя.
1.Русские народные художественные промыслы,Произведения художественных промыслов.
2.. Крестьянское же искусство развивалось в русле традиций, обусловленных устойчивым, размеренным укладом народной жизни, который во многом определил и специфический художественный строй народного промысла, особенности его формы и содержания.
<span>В седьмом часу вставал он летом </span> <span>И отправлялся налегке </span> <span>К бегущей под горой реке; </span> <span>Певцу Гюльнары подражая, </span> <span>Сей Геллеспонт переплывал, </span> <span>Потом свой кофе выпивал, </span> <span>Плохой журнал перебирая, </span> <span>И одевался... </span> <span>Прогулки, чтенье, сон глубокой, </span> <span>Лесная тень, журчанье струй, </span> <span>Порой белянки черноокой </span> <span>Младой и свежий поцелуй, </span> <span>Узде послушный конь ретивый, </span> <span>Обед довольно прихотливый, </span> <span>Бутылка светлого вина, </span> <span>Уединенье, тишина: </span> <span>Вот жизнь Онегина святая; </span> <span>И нечувствительно он ей </span> <span>Предался, красных летних дней </span> <span>В беспечной неге не считая, </span> <span>Забыв и город, и друзей, </span> <span>И скуку праздничных затей. </span>
<span>характер Онегина и Ленского: </span> <span>Они сошлись. Волна и камень, </span> <span>Стихи и проза, лед и пламень </span> <span>Не столь различны меж собой. </span> <span>Сперва взаимной разнотой </span> <span>Они друг другу были скучны; </span> <span>Потом понравились; потом </span> <span>Съезжались каждый день верхом </span> <span>И скоро стали неразлучны. </span> <span>А.С. Пушкин. </span>
<span>Так описывает Пушкин героев своего романа, Онегина и Ленского. И, действительно, они были совершенно разными людьми. </span>